Mit liv.

Af Oscar Filtenborg. Død den 1. november 2014. 
Redigeret af Lisbeth Holm Filtenborg juni 2015

Forord.
   Beretningen om mit liv er oprindelig blot skrevet til vore børn, og ikke til offentliggørelse, hvilket det en del steder bærer præg af.

Min barndom.
   Da min storebror Harald fik at vide, at det var en dreng, der var blevet født, skal han efter at have fortalt, at der var kommet et barn mere i præstegården, have sagt: ”men det blev for skam en dreng”. Sagen var jo den, at der hidtil kun var en pige, men tre drenge. 
   Jeg blev født i Fole præstegård den 25. juni 1934. Min Far var sognepræst Mikkel Peter Søndergaard Filtenborg (senere provst), født 19.september 1891 i Idskov ca.10 km. Sydvest for Sæby. Han døde 19. januar 1977 på Gram Sygehus. Han blev kaldt Peter Filtenborg. Min Mor kaldte ham bare P. Min Mor var Ruth Linda Filtenborg født von Sicard. Hun var født den 28.maj 1896 (egl. den 24. maj efter den russiske kalender) i Tiflis (det nuværende Tbilisi) i Georgien i Kaukasus. De blev gift i Berlin den 2.oktober 1926. Hun døde 2.april 1993, knap 97 år gammel på Gram plejehjem. 

Mine søskende.
   Mine søskende er Helle Dorothea Filippa Sicard Filtenborg født 24. december 1927, død den 13.april 2002, Harald Chresten Ernst Sicard Filtenborg født 24.september 1929, død 11. februar 2008, Sejer Peter Sicard Filtenborg født 9.april 1931, Ingvor Holden Sicard Filtenborg født 19.juli 1932, død den 8.april 2010. Derefter jeg selv Oscar Arent Wilhelm Sicard Filtenborg (Arent efter min farbroder Arent Filtenborg, lærer og senere skoleleder på en privat skole i Frederikssund, senere skoleinspektør på en skole i Høje Tåstrup. Under 2.verdenskrig blev han taget af tyskerne og sendt til Frøslevlejren og blev sener overført til koncentrationslejren Dachau i Tyskland, men kom med de hvide busser til Sverige) Den næste af mine søskende er Linda Marie Sicard Filtenborg født 14.april 1936. Hun er opkaldt efter Mors tante Linda i Estland, som døde, da jeg ikke var ret gammel, og Mor arvede mange af hendes ting. De ankom i store trækasser, der blev sat ind i bryggerset, præstegården i Fole, hvor de blev åbnet, mens vi alle stod rundt om. Jeg har flere af de ting, der var i kasserne. Jeg tror, det må have været lige før 2.verdenskrig eller lige i begyndelsen af krigen, ”arven” efter tante Linda ankom. Derefter kommer Caritas (latin, der betyder kærlighed) Mathilde Sicard Filtenborg født den 25. februar 1938, og til sidst Ebba Amalie Ida Sicard Filtenborg født den 5.april 1940, 4 dage før tyskernes besættelse af Danmark den 9.april 1940. Ca. 2 år efter, at Ebba var blevet født, hørte Mor en dag, at vi talte om, at vi skulle have en lillebror eller lillesøster mere. Da hun spurgte, hvorfor vi troede det, svarede en af os, at der plejede da at komme en mere, når der var gået knap 2 år.
    Jeg mindes min barndom som en fredfyldt tid på trods af 2.verdenskrigs rasen og besættelsen af Danmark; men det skyldes jo nok dels, at et barn ikke opfatter begivenheder, som det kun hører om, så stærkt (jeg har nok ikke gjort det) og dels skyldes det nok, at Mor og Far skabte trygge rammer for os børn i den gamle præstegård i Fole.

Mine første erindringer.
   Det første, som jeg mindes, men som ingen har kunnet bekræfte for mig, er, at jeg står med en voksen i hånden oppe ved døbefonden i Fole kirke ved en dåb. Det må have været Lindas dåb, da jeg kun var ca. 2 år, dels fordi det synes at være det første, jeg kan mindes, og dels fordi jeg holdt armen strakt lige i vejret for at holde den voksne i hånden. Havde det været Caritas´ dåb, da jeg var knap 4 år, ville jeg ikke ha´ haft armen strakt. Det næste minde stammer nok fra foråret 1937, da jeg var knap 3 år. Jeg ser mig selv stå uden for præstegården i bedet ca. ud for spisestuen og prøver at få, hvad jeg troede var en ”legetøjsstork” til at støtte på sine lange ben, men så kom mine brødre og tog den fra mig og løb ned i haven ad gangen langs bækken med den. Jeg kunne ikke løbe på det tidspunkt, så måske har jeg kun været knap 2 år, men jeg husker, at jeg tudbrølede, fordi de tog ”min” stork fra mig. Det må have været den storkeunge, som engang var faldet ud af reden oppe på stuehusets vestlige ende, og som min søskende havde fået besked om at begrave.

Fridrik Fridriksson
   Den islandske præst Fridrik Fridriksson (1868-1961) kom altid på besøg hos os i Fole præstegård, når han var i Danmark. Han havde startet KRUM-arbejdet i Reykjavik på Island. Der fortælles, at første gang, han indbød til et møde, kom der ingen; men han gik alligevel på talerstolen og holdt sin tale. Da han blev spurgt om, hvorfor han gjorde det, svarede han, at det var for at øve sig til den dag, salen var fuld. Det rygtedes, og efterhånden dukkede der nogle op for at høre denne mærkelige mand, der bare blev ved med at tale til tomme stole. Og lidt efter lidt fyldtes salen til sidste plads. Han har også skrevet den dejlige salme ”Bed for dit hus, dit eget hjem” (nr.295 i Hjemlandstoner) Far var blevet omvendt ved hans forkyndelse, da han gik på gymnasiet i Ålborg, og holdt altså forbindelsen ved lige med ham. Han stod også fadder til Ingvor. Jeg husker ham som et meget rar gammel mand med et stort skæg. Jeg kunne dog ikke rigtig forstå ret meget af det, han sagde p.g.a. den islandske accent; men engang tog han mig op på sit knæ – jeg har vel været en ca. 5 år – og så talte han manende til en stor vorte, som jeg havde oven på venstre håndled, og som generede mig en del, og befalede den at forsvinde i løbet af 3 uger. Jeg havde haft den i meget lang tid og pillede ofte i den, så den blødte. Jeg havde forsøgt at få den væk både med ”gøgespyt” og med den gule saft fra stænglerne fra vorterod, men intet havde hjulpet. Vorten forsvandt nu ikke i løbet af tre uger, men pludselig efter 3 måneder var den væk, samtidig med at en anden vorte, der gik indad, på det andet håndleds inderside var forsvundet. Jo, Fridrik Fridriksson kunne lidt af hvert. 

Far.
   Det er mange lyse minder, som jeg har om min Far. Jeg husker, at i de lange mørke efterårs- og vinteraftener sad vi ofte samlet rundt om bordet i spisestuen, mens Far læste op for os børn. Det var de klassiske bøger som ”Robin Hood”, ”Robinson Crusoe”, ”Børnene i Nyskoven”, H. C. Andersens eventyr, Grimms eventyr og flere andre.
   Far var slægtsforsker og havde skrevet slægtsbogen ”Sejr Olesen Leth og hans slægt”. Vi beundrede ham, fordi han havde en enorm viden på det felt og kunde huske navne og årstal og steder. Når vi havde gæster ved middagsbordet (og det forekommer mig, at det havde vi ofte, ikke mindst missionærer og andre gæstetalere, men også mange af familie og slægt) kom Far meget hurtigt ind på slægtsforskningen, og inden længe havde han fundet ud af, at vi på en eller anden måde var i familie eller slægt med vedkommende, selvom det kunne være langt ude. Han kunne remse navne og årstal op i mange generationer. Han sagde selv, at han havde lært sig at huske, da han som ung skulle gå ind til Ålborg fra Ålestrup. Da øvede han sig i at gange trecifrede tal med hinanden, hvad han stadig kunne.
   Vi børn talte jo sønderjysk, men Far ønskede, at vi skulle lære at tale et korrekt højdansk, og sagde derfor ofte: ”Det hedder sådan og sådan”. Senere hen, da vi var blevet ældre, drillede vi ofte Far, fordi det jo ikke kunne undgås, at Far efter de mange år i Sønderjylland også blev påvirket af det sønderjyske sprog. Så nu lød det fra os: ”Far, sådan hedder det ikke, men… ”
   I sin opdragelse af os mange børn havde Far en række ordsprog eller mundheld eller sætninger. Når vi spiste kunne han sige: ”Spis nu ikke mere, end at I kan spise en stor bøf bagefter”, eller ”Man skal tygge maden 37 gange” (eller var det 26 eller et helt andet antal gange; jeg husker det ikke mere), eller ”Den, der ikke kan lade sig drille, bliver der aldrig noget ud af”, for vi søskende var vist gode til at drille hinanden; men med Fars udtalelse lærte vi ikke at lade os påvirke af det. Om søndagen kunne han, når vi ikke var nået at komme op og kommet i kirke, sige: ”Når man er 12 år, står ens plads tom i kirken, når man ikke kommer”. Jeg har nu aldrig følt kirkegangen som en tvang. Nej, det var ganske naturligt for os at gå i kirke. Vi satte ikke noget spørgsmålstegn ved det, lige så lidt som vi jo satte spørgsmålstegn ved det at gå i skole.
   Far var flittig til at gå på husbesøg i sognet. Han stræbte efter at nå mindst 365 besøg om året, og Far var afholdt i sognet. Fole sogn var ikke særlig stort, kun ca. 600 mennesker, på et tidspunkt var det vist helt nede på 500. Kirkegangen var ikke særlig stor, men med 30 til gudstjeneste var det dog 6%. Fars prædikener var let forståelige, og de var altid centreret om Kristus. Da jeg læste teologi, sagde Far da også en gang til mig, at en prædiken altid skulle have Jesus Kristus som centrum.
   I min prædiken d. 23.januar 1977 i Andst kirke begyndte jeg med at sige: ”Vi sænkede i går Fars kiste i hans grav nede i Fole. Mange gange har jeg stået ved en åben grav, mange gange har jeg set en kiste blive sænket ned i jorden; det har været mennesker, som jeg aldrig havde mødt, eller mennesker, som jeg ofte havde siddet og talt med; men det er jo noget helt andet, når det er ens Far. Da er døden og dødsfaldet ikke bare et samtaleemne; så bliver døden ”den sidste fjende”, som den kaldes i vor Bibel. Så er døden noget, der river bånd over og gør os fortvivlede. Noget, der snører sig sammen for os og får gråden til at lure bag vore ord, vore smil og vor latter. Så er døden noget, der gang på gang får de to ord til at dukke op i vort sind: ”aldrig mere”. Aldrig mere skal man sidde og tale med ham, hvis rolige stemme man holdt så meget af. Aldrig mere skal man høre ham fortælle snart om den ene og snart om den anden på en kærlig måde, idet man forstod, at de også var omsluttet af hans forbøn. Aldrig mere skal man modtage hans gode breve, der altid bragte et vidnesbyrd om Kristus. Aldrig mere skal man trykke hans hånd, dette varme og stærke håndtryk, som man holdt så meget af.
   Så står vi her tilbage, kun med minderne. Der skal ikke lægges flere minder til. Det liv, der er gået kommer ikke tilbage. Han, der er død vender ikke tilbage. Vi kan besøge hans grav, - vi kan stå dér, og vi kan kalde på hans navn, men han hører os ikke, og han svarer os ikke.
   Alligevel kan vi ligesom høre ham sige noget til os – inde i vort sind; for vi kan ligesom endnu mindes hans stemme, og vi ved, hvad han vil sige.
   Han vil sige til os: ”Jeg er død, og jeg er borte, og jeg kan ikke høre jer, og jeg kan ikke sige noget til jer, men det gør heller ikke noget, bare I aldrig glemmer Jesus”.
   Ved Mors og Fars guldbryllup d. 2. oktober 1976, der blev holdt på Gram Gæstgivergård, blot et par måneder før Far døde på Gram Sygehus, var jeg blevet bedt om at holde en andagt. Jeg gengiver den her, fordi den viser, hvor stærkt Kristus centret Fars tro var:
   Salme nr. 2: Lover den Herre.
    Trosbekendelsen.
     Bøn: ”Kære Herre Jesus!
              Gør noget ud af os til dit navns ære.
           Lad os være leret, som du former,
               værktøjet, som du bruger,
               karret, som du fylder med dine gaver,
               templet, hvori du bor.
               Amen (Far brugte meget ofte denne bøn som indledning til sine prædikener)
Sl.103.
   Den 2.oktober 1926 blev Mor og Far viet i Berlin. I kirken talte præsten over et ord fra Ruths Bog i Det Gamle Testamente.
   Ruth 1,16-17.
   Far har - i hvert fald de senere år - hver måned valgt sig eller fået givet et ord fra Bibelen, - et ord, som han gerne har villet give videre, - et ord, som han har sat øverst på breve, aerogrammer og postkort til os. Selv må jeg sige, at disse ord fra Det Nye Testamente gang på har hjulpet mig, - hjulpet mig til indre tryghed og fred, - hjulpet mig til at komme i gang igen, når jeg var ved at gå i stå.
   Det har altid været ord, der pegede på Jesus og ham alene. Som overskrift over disse månedsord kunne vi sætte det ord, der stod i buen i hoveddøren, ”klingdøren”, i Fole Præstegård: ”Christus porta salutis” d.v.s. Kristus er frelsens dør.
   Jeg vil derfor i dag også gerne minde om nogle af disse ord, som netop siger noget om den tro og den ånd, vi fik lov til at vokse op under i vort barndomshjem, hjemme hos Mor og Far i Fole.
   Det er først ord om, at vi hos vor Herre Jesus kan få tilgivelse for al vor synd: Hebr.12,3: ”Jo, på ham, som har tålt en sådan modsigelse af synder, skal I tænke, for at I ikke skal blive trætte og modløse i Eders sjæle”. - 1.Pet.1,18-19: ”I blev løskøbt med Kristi dyrebare blod”. 
   Så er der ordene om, at Jesus Kristus er levende og virkelig og vil være os nær: Åbenb.1,17: ”Frygt ikke, jeg er den første og den sidste og de, som lever, siger vor Herre Jesus” - Hebr. 7,25: ”Jesus lever altid, så han kan gå i forbøn for os”. - Math.18,20: ”Jesus sagde: Hvor 2 eller 3 er forsamlet i mit navn, er jeg midt iblandt dem”. - Johs.17,24: ”Jesus sagde: Fader, jeg vil, at hvor jeg er, skal også de, som du har givet mig, være hos mig”. - Luk.24,29: ”Jesus gik ind for at blive hos dem”.
   Der er ord, der opfordrer os til at komme til Jesus og leve med tro på ham: Kol.2.6: ”Lev Eders liv i Kristus”. - Efes.5,14: ”Kristus skal lyse for dig”. - Kol.3,17: ”Alt, hvad I tager jer for i ord eller handling, gør det alt i Herren Jesu navn og sig Gud tak ved ham”. - Math.11,28: ”Jesus siger: Kom hid til mig, alle I, som er trætte og tyngede af byrder, og jeg vil give jer hvile”. (Det var for øvrigt fars ord i marts 1971, da han lå på sygehuset). - Johs.6,37: ”Jesus siger: Den, som kommer til mig, vil jeg aldrig støde bort”. (Det ord, Far fik i januar 1971, da han var blevet syg i julen). - 1.Johs.4,9: ”Gud har sendt si Søn, den enbårne, til verden for at vi skal leve ved ham”. - 1.Johs.5,12: ”Den, som har Sønnen, har livet. Den, som ikke har Guds Søn, har ikke livet”.
   Hos Mor og Far har vi også mødt troen på det evige liv, - det, som Jesus vil give os. Johs.14,1: ”Jesus siger: Jeres hjerter forfærdes ikke. Tro på Gud og tro på mig! I min Faders hus er der mange boliger”. - Johs.6,40: ”Jesus siger: Dette er min Faders vilje, at den, som ser Sønnen og tror på ham, skal have evigt liv, og jeg skal oprejse ham på den yderste dag”. (For øvrigt også et af de ord, Far fik og gav videre under sin sygdom i begyndelsen af 1971)
   Men frem for alt taler disse ord om Guds fred, den fred, han ved Jesus giver til os i vore hjerter: Johs.16,33: ”Jesus siger: I skal have fred i mig”. - Kol.3,15: ”Lad Kristi fred råde i Eders hjerter”. - Ap.g.10,36: ”Gud forkyndte fred ved Jesus Kristus”.
   Lad mig til sidst nævne et par af de sidste ord, som Far har sendt os og lagt os på sinde: Johs.8,12: ”Den, som følger mig, skal aldrig vandre i mørket, men have livets lys” - og Rom.8.28: ”Alle ting tjener dem til gode, som elsker Gud”.
   Det er ord, vi aldrig må glemme. Det er noget, der står fast, selvom alt kan ramle om os, og som også står fast den dag, vi skal dø.
   Lad os bede: Ritualbog side 98. - Fader vor. - 739: Jert hus skal I bygge.
 
Mor.
   Jeg har allerede nævnt, at Mor var født i Tiflis/Tbilisi i Kaukasus. Da hun var 2 år flyttede hendes forældre til Sct. Petersborg i Rusland. Da den kommunistiske revolution brød ud, flygtede familien først til Riga i Letland, hvor min Mors farfar stammede fra. Morfar var født i Stauropol i Kaukasus, hvortil min oldefar var flyttet, da han som ingeniør havde fået til opgave at lægge en telegrafledning over Det Kaspiske Hav. Senere flygtede de videre til Berlin. Far traf Mors bror Harald ved et sommermøde for præster i Finland og blev gode venner med ham. Senere traf han Mor i Malmø på vej mod Lund, hvor Harald skulle ordineres af ærkebiskop Söderblom i Lunds domkirke. Da morbror Harald senere som missionær, udsendt af Svenska Kyrkans Mission, skulle sejle til Rhodesia fra Hamborg, var Far dernede for at vinke farvel. I den forbindelse besøgte han Mors familie i Berlin. Da han skulle rejse hjem, var der kun Mor til at følge ham til banegården, og lige før toget kørte, friede han, men nåede ikke at få et svar. Det kom først nogle dage senere og var et ja. De blev kirkelig viet i Berlin 2.oktober 1926 (egentlig var de blevet gift på rådhuset et par dage før, men de regnede altid den 2.oktober for deres bryllupsdag.) Mor fik straks dansk pas og var dermed dansk statsborger uden nogensinde at have været i Danmark.
   I Fole præstegård fandt hun sig hurtigt til rette og lærte dansk; hun havde dog altid en accent, som nogle mente måtte være norsk. Hun blev også hurtig dansk af sind. Ofte fulgtes hun med Far på husbesøg i sognet, og når der var en vanskelig fødsel, blev hun ofte tilkaldt. Jeg husker, at hun engang på hendes fødselsdag var af sted for at hjælpe ved en fødsel. Vi holdt så selv fødselsdagsfest, idet der på hendes plads var anbragt et fotografi af hende.
   Da hun hørte, at nabokonen Kirstine Schultz ikke havde nok mælk til hendes nyfødte datter Ella, og denne ikke kunne klare sig uden modermælk, og hun selv gav bryst til min bror Sejer, tilbød hun at give Ella bryst sammen med Sejer.
    Mor havde sit ”sy værelse” oppe i øst gavlen af præstegården. Her tilbragte hun mange timer med at reparere vort tøj, med at sy tøjet om af gammelt tøj eller sy helt nyt tøj til os. Hun lavede bl.a. russiske pelshuer til os drenge, hvor sideklapperne kunne slås op og bindes sammen med en snor eller slås ned om kinderne og hagen og bindes sammen med snoren. Det var en stor hjælp, da vi cyklede de 7 km. til skole i Gram om vinteren, undertiden i snestorm. Her i hendes systue hjalp hun os også med vore tyske lektier. Men det var i det hele taget så hyggeligt og dejligt at sidde heroppe hos Mor, mens hun syede og symaskinen snurrede.
    Flere somre tog hun på telttur med os på cykel til Sønderho på Fanø, hvor hun dog overnattede i præstegården (Far fik på den måde stilhed der hjemme; det var hans ferie), og hver sommer var vi på en tur i skoven. Så blev barnevognen pakket med smurte mellemmadder, kage og saftevand, idet der var et rum med låg i bunden af den gamle høje sorte barnevogn. Den mindste eller de to mindste blev anbragt i barnevognen, og så drog familien af sted. Om efteråret var vi på tur til Brogård Plantage i Enderupskov for at samle svampe. Vi fik hver en lille kurv og løb ind mellem træerne og fandt svampene, mens Mor gik ude på skovvejen. Fandt vi en svampe, som vi ikke kendte, løb vi ud til Mor og spurgte hende. Hun kendte en masse svampe fra tiden i Rusland, men var der en, som hun ikke kendte, slog hun op i en svampebog, som hun havde med. Det blev sædvanligvis til en eller to tørvekurve fulde. Når vi så kom hjem, måtte vi i gang med det lidt mindre spændende arbejde med at gøre svampene rene, fjerne lamellerne eller rør-mosset på mossvampene og herresvampene (Carl Johan) og skære dem i stykker, hvorefter de blev syltet i eddike, henkogt eller tørret.
   Mor kunne tale russisk, fransk, tysk og dansk, så i gymnasiet hjalp hun mig af og til med fransk og tysk. ”Den lille bibel” (Johs. 3,16) kunne hun udenad på alle 4 sprog.
   Mor blev lige knap 97 år. Da hun var 90, ville hun gerne på plejehjem, men blev afvist, fordi hun stadigvæk kunne klare sig godt. Hun mente dog, det burde være en menneskeret at komme på plejehjem, når man var blevet 90. Jeg tror, det var, da hun var 94, at hun kom ind på Gram plejehjem, hvor hun døde. I den sidste tid af hendes liv besøgte vi søskende hende en gang hver uge, så hun næsten hver dag fik besøg. Den 2.april 1993 havde jeg haft en begravelse af et spædbarn i Andst kirke; men bagefter kørte Hanne og jeg til Gram. Da vi kom sov hun dybt, så vi lod hende sove og drak i stilhed vor medbragte kaffe. Imidlertid blev hendes åndedræt uregelmæssigt, og vi blev klar over, at det gik mod det sidste. Jeg ringede så til Ebba og Caritas og sagde, at hvis de ville se deres mor endnu en gang, skulle de komme så hurtigt som muligt; men Mor døde, før de nåede frem, og uden at vågne. Jeg forestod begravelsen efter hendes eget ønske.

Fole præstegård
   Fole præstegård lå i den sydlige udkant af landsbyen Fole, en gammel stråtækket gård, som førhen havde været en firelænget gård, men hvor der nu kun var to længer tilbage ud over stuehuset. I min barndom lå denne længe til venstre for stuehuset, men blev på et tidspunkt revet ned og en ny, den nuværende, blev bygget til højre for stuehuset. Det må være sket omkring 1946-1947.  

Stuehuset.
   Stuehuset havde en ”kvist” ud til begge sider, som gik helt ned til jorden. Midt i denne ”kvist” var hoveddøren, en dobbeltdør med bue over, ligesom en port. Oppe under buen stod der med gotiske bogstaver ”Christus porta salutis”, d.v.s. ”Kristus er frelsens dør”. Det blev vi altså mindet om, hver gang vi gik ind eller ud. Selve døren var med fremhævede brædder i zigzag, skiftevis grøn og hvid. Vi kaldte døren ”æ klingdør” (klingdøren), fordi der inden for over døren sad en lille klokke, som en jerntap fik til at ringe, når døren blev åbnet. Da vi blev større og kom sent hjem om aftenen, åbnede vi døren på klem, stak hånden indenfor og holdt på klokken, så den ikke ringede. Så kunne Mor og Far ikke høre, når vi kom hjem. Far stængede altid døren om aftenen både med en stor slå, der sad indvendig på døren, med en stor nøgle og med en stang, der kunne skubbes for (selvfølgelig ikke, når vi ikke var kommet hjem.)

Forstuen,
   Forstuen var temmelig stor med stengulv. Midt på gulvet var der en stjerne i en cirkel i mosaik. Vindueskarmene, lig murenes tykkelse, var op mod en meter. Der var et vindue på hver side af døren. Dér kunne man godt sidde og kigge ud efter ventede gæster – eller fange fluer, som jeg i min barnlige ”uskyld” trak vingerne af, fordi jeg syntes det så så sjovt ud, når de snurrede rundt i vindueskarmen, når de ingen vinger havde.
   I forstuen stod til højre (når man kom ind) en meget stor dragkiste med buet låg. Heri lå bl.a. støvsugeren, julemandsdragten og flaget. Flaget blev hejst hver søndag og helligdag og på alle fødselsdage. Når der var begravelse blev det hejst på halv stang. Flagstangen stod midt på gårdspladsen.

Køkkenet.
   Gik man til højre i forstuen kom man ind i køkkenet. Her stod det store komfur til venstre. Det havde tre huller dækket med smalle jernringe. I det første hul blev der fyret med pinde, træ og tørv. Gennem en kanal gik varmen ind til de to andre ”huller”, hvor man kunne sætte de gryder, der skulle holdes varme. Neden under ”hullerne”, til højre var der en stor bageovn. Ovre bagtil var der et stort rektangulært hul med låg; det blev fyldt med vand, så man altid havde varmt vand. Ved siden af komfuret stod tørvekassen. Den sad jeg ofte på, når jeg spiste i køkkenet f.eks. morgenmad Der var altid så rart i køkkenet, for der var lunt.

Spisekammeret.
   Fra køkkenet kom man ind i spisekammeret. Her var der hylder med alle tallerkener og madvarer. Vi havde jo ikke køleskab dengang. På øverst hylde var kagedåserne, ”for at vi ikke skulle kunne nå dem” især i tiden før jul. Da blev de for øvrigt forseglede. Til højre, under vinduet, var der et bord, hvor vi skar brødet på ”brødmaskinen”, den gammeldags slags, hvor brødet blev anbragt mellem to ”brædder”, der formede en vinkel som et V; man løftede ”kniven”, der sad fast på det bagerste bræt, skubbede brødet frem og skar en skive af. Man skulle selvfølgelig passe på ikke at få fingrene imellem, især når der kun var endeskiven tilbage. Da den gik i stykker, skar vi brødet med en kniv. Jeg synes at mindes, at jeg ofte skar mig i fingeren. Før vi satte ost, pålæg og leverpostej på frokostbordet, skulle vi se ordentligt efter, om der var kommet maddiker i det, eller om der lå spy på det fra en spyflue. Det kunne hænde, at osten var fuld af maddiker, når man vendte den om.

Kælderen.
   Fra køkkenet gik der en mørk gang ned til bryggerset. Halvvejs nede ad denne gang var døren til kælderen, et stort ½dybt rum med loftet i stuehøjde. Her opbevaredes bl.a. mælk og andre ting, der skulle stå køligt. I en stor høj krukke opbevaredes om vinteren æg, der var blevet lagt i en slags saltlage, som man skulle stikke hånden ned i, når man skulle hente et par æg. Det var også i kælderen, at Ingvor og jeg engang skulle fange en rotte. Da den skjulte sig under noget pap, stampede jeg på pappet og råbte ”Den er død, den er død”. Det blev jeg længe drillet for, fordi jeg blev ved med at stampe på den eller på pappet, efter at den var død.

Bryggerset.
   Fra den mørke gang kom man ned i bryggerset, hvor der hver lørdag blev foretaget ”lille vask” og én gang om måneden storvask. Da blev der tændt op under de to store gruekedler, hvori tøjet blev kogt. Derefter blev det med nogle stokke løftet over i store zinkbaljer og skyllet, efter at have fået en omgang på vaskebrættet. Skylningen af tøjet kunne godt være en kold omgang, ikke mindst om vinteren, idet tøjet blev skyllet i koldt vand. Når det var blevet skyllet nogle gange, skulle det vrides, og det måtte vi drenge hjælpe med til. Det var et hårdt arbejde at vride de store lagner og dynebetræk. Til sidst blev tøjet hængt ud på snorene, tykke ståltråde på pæle nede på toften på den anden side af vejen. Var der regnvejr, blev tøjet hængt til tørre oppe på det store loft. Var tøjet blevet hængt ud, skulle vi holde øje med, om der blev regnvejr, for så gjaldt det om at få det taget ind i en fart. Fra bryggerset var der afløb ud til vest enden af huset, hvor det løb gennem en rist ned i kloakken. Røg der småt tøj med ud, kunne det altid samles op ude på risten. Den skulle jævnligt renses. I bryggerset var der også i det ene hjørne et gammelt wc (das). Spanden skulle jævnligt tømmes ud i askemøddingen, der også lå ved vest gavlen af stuehuset.  I askemøddingen (omgivet af brædder op i ca. 75 cm’s højde) tømtes wc-spandene, asken fra køkkenet og stuer og andet affald, som ikke kunne gives til hønsene. Om efteråret blev det alt sammen kørt om i køkkenhaven på trillebør og gravet ned. 

Badeværelset.
   Fra bryggerset kom man ind i et rum (i præstegårdens syd vestligste hjørne), der i min tidlige barndom blev brugt til brændsel. Jeg mener at kunne huske, at jeg kravlede ind over det kløvede træ, der lå i rummet. Da har jeg kun været to eller knap tre år. Her blev badeværelset, som senere blev indrettet i rummet, lavet i 1937. Det var ”hypermoderne” med badekar, håndvask og kloset (træk og skyl). Om lørdagen blev der fyret op i ovnen, der stod ude i bryggerset, og vi blev badet to og to i badekaret. Det samme vand blev brugt til to hold. Jeg måtte i badekarret sammen med Harald. Når vi lå i blød, og Mor eller en af pigerne (husassistenterne) ikke var der inde, skubbede han mig helt ned i hjørnet, hvor jeg så kunne sidde og krympe mig sammen på tværs af karret. Engang han tissede i vandet, sladrede jeg; så blev han selv vasket i vandet, mens jeg fik rent vand helt for mig selv. Efter badet blev vi tørret i opslidte lagener, som havde ligget på radiatoren og derfor var varme; det føltes dejligt.

Småpigernes værelse og Mors og Fars soveværelse.
Fortsatte man tilbage mod øst (i den sydlige side af huset ud mod haven) kom man først ind i småpigernes værelse (Linda, Caritas og Ebba). Her lå jeg også ofte, når jeg var syg, eller når vi måtte rykke sammen i de kolde vintre. Det næste værelse var Mors og Fars soveværelse. Her hang medicinskabet, og her stod Mors store spejlskab (Lisbeth fik senere spejlet fra skabet.) På indersiden af skabslågen, havde Mor med tegnestifter sat en masse spændende postkort med billeder bl.a. fra Rusland og Tyskland. I skabet lå også en masse klude på størrelse med lommetørklæder, som vi brugte som lommetørklæder, især når vi var forkølede, og det var vi vist tit i den store fugtige præstegård. Det var rester fra opslidt sengetøj og bleer. På det store hvide toiletbord havde Mor sit krøljern. Det blev varmet over en spritflamme, hvorefter hun krøllede sit hår med det. Under mine forældres senge stod der porcelænspotter.
   Småpigernes værelse var oprindelig legeværelse med indgang fra bryggerset. Engang pigerne og jeg legede dér, blev der pludselig banket voldsomt højt oppe på muren inde fra vore forældres soveværelse. Jeg blev meget forskrækket, for vi havde ikke fået at vide, eller vi havde ikke forstået, at der skulle laves en dør mellem de to værelser.

Spisestuen.
    Fra vore forældres soveværelse kom vi ind i spisestuen, der havde dør ud til køkkenet. Midt i spisestuen stod et stort spisebord, der kunne trækkes ud og forsynes med tre plader. Når der var sat tre plader i, blev der sat en buk under. Når vi spiste, sad Mor ved bordenden nærmest ved køkkenet, evt. med den mindste af pigerne ved siden af sig. Ved siden af hende sad ”pigen” (pigerne) og derefter på nord siden mine søstre efter alder og på sydsiden vi brødre efter alder, så de ældste (Helle og Harald) sad nærmest Far, der sad ved den anden ende af bordet. Bordet havde på hverdage voksdug, men om søndagen og på fødselsdage hvid dug. I spisestuen stod den store buffet (som vi har nu) med motiver fra Bibelen, en stor kommode med alle duge og et messingbord med en del messingting bl.a. en stor gammel russisk tekoger. I messingkaffekanden opbevaredes lysestumper, der blev brugt, når lyset gik under tordenvejr.
   Undertiden legede vi tog med stolene. Så satte vi os på skrævs omvendt på en stol og fik den til at  
”hoppe” fremad. Det larmede selvfølgelig, og stolene havde ikke godt af det. De måtte af og til over til ”hjuleren” for at blive limet.

Havestuen.
   Videre mod øst var den store havestue med dobbeltdør ud til forstuen og dobbeltdør (havedøren) ud til haven. Havestuen blev kun brugt, når der var fest og ved højtiderne. I julen stod juletræet her. Da Mor ventede mig, var hun på vej gennem havestuen, da vandet gik sammen med stærke veer, så hun måtte råbe om hjælp. Både i spisestuen og i havestuen stod der store firkantede fliseovne, der nåede helt op til loftet. I et firkantet hul med låge i spisestuens fliseovn stegte vi ofte om vinteren æbler. Det smagte godt med godt med sukker på. De blev spist med teske. To gange under 2.verdenskrig, da de tørv, vi fik, var temmelig dårlige (jeg tror der var sand i dem), skete det, at der samlede sig gas inde i fliseovnen i spisestuen, hvilket resulterede i, at der skete en eksplosion, så der gik hul øverst i fliseovnen og den øverste kant faldt ned og den ene gang nær havde ramt Helle, idet det skete, mens vi sad og spiste. Samtidig blev hele stuen fyldt med sort røg. Første gang det skete troede vi, at der måske havde været en tysk granat i et af tørvene.

Gæsteværelse og drengenes værelse.
   Fra havestuen kom man ind i et mindre værelse. Det har været brugt som gæsteværelse. Her døde min farmor. På det sidste lå hun ofte og talte i vildelse. Engang da jeg var blevet bedt om at sidde inde hos hende, begyndte hun at tale om, at vi skulle få en stor hund ud af værelset. Jeg tilkaldte Mor, og blev afløst af hende. For mig var det temmelig uhyggeligt at sidde ”vagt” hos farmor. Da hun døde blev kisten stillet op midt i havestuen, og vi børn skulle træde hen til den åbne kiste og sige farvel; det brød jeg mig heller ikke om. Kisten blev kørt bort på en åben lastbil, der var pyntet med grangrene rundt langs den lave kant.
   Senere havde Far studereværelse i det rum, og en tid i gymnasietiden var det mit værelse. Næste værelse (i det sydøstligste hjørne af præstegården) var i min tidligste barndom,   drengenes værelse. Engang var jeg gået i søvne og var kravlet op i fodenden af Sejers seng. Da jeg vågnede, blev jeg klar over, at der lå en anden i ”min” seng. Skrækslagen kaldte jeg på mine brødre og fortalte det. Da Sejer sagde, at der også lå en i den anden ende af hans seng, blev vi enige om samtidig at sparke og fik på den måde løst mysteriet. Her kunne vi også ligge og høre, når der var møde i salen inde ved siden af (vi havde fået strenge ordrer på at være stille). Aftenbønnen klarede vi så ved at folde hænderne, når der blev bedt ved mødet. Jeg tror, det var Harald, der dog syntes, at det var snyd.
   Uden for værelset stod en stor jasminbusk med store hvide blomster og en dejlig duft, som jeg nød, idet vinduet næsten altid stod åben.

Salen (eller Fars kontor)
   Fra værelset var der en dør ind til ”salen”. Man kom ellers ind i ”salen” gennem en dør fra forstuen. ”Salen” har også været brugt til forskelligt. Oprindelig var det mødesal og konfirmandstue. Her blev der også holdt søndagsskole, hvor vi sad på bænke uden rygstød. Under krigen blev salen taget i brug af tyskerne. Derom senere. Senere, da Far blev provst og havde brug for mere plads til de store skabe med papirer og protokoller, blev det indrettet til kontor. I min gymnasietid sad jeg ofte og læste sent om aftenen ved Fars skrivebord. Når jeg gik i seng og skulle ind i det lille værelse bag kontoret, hvor jeg sov, skulle lyset slukkes henne ved døren til forstuen, men over døren til mit soveværelse hang der et selvlysende plastikkors. Når jeg holdt øje med det, kunne jeg gå hurtigt gennem kontoret uden at støde mod borde, stole og skabe. Det mindede mig om, at når vi har Jesu kors for øje, skal vi ikke støde an, selvom der er mørkt rundt om os.

Værelset mod nord (ovenpå).
   Fra forstuen førte en bred trappe op ovenpå til en gang med døre ind til to store værelser i ”kvisten”. Værelset mod nord ud til gårdspladsen blev ofte brugt som gæsteværelse. Lige uden for døren var der engang blev pillet et ret stort hul i væggen. Man troede, det var mig, der havde gjort det, for det var vist tit mig, der havde lavet noget, som vi ikke måtte. I hvert fald tog Far mig med op og spurgte, om det var mig, der havde gjort det. Jeg husker, at jeg sagde ja, idet jeg tænkte, at selvom det ikke var mig, ville de bare alligevel tro, det var mig, og når man bekendte, sagde Far blot, at det var godt, at man bekendte, og så var den sag ude af verden. Ville man ikke bekende, kunne man komme til at sidde i lang tid inde på Fars studereværelse, mens han arbejdede uden at sige noget til én, indtil man gik til bekendelse. Far hverken slog eller skældte ud, men han kunne holde en lang formaningstale. Mor derimod kunne både slå og skælde ud, men det foretrak vi.
   Fra vinduet på gangen kunne vi se over til kirken og kirkegården, og der sad vi tit for at se brudepar komme ud efter et bryllup eller for at se kisten blive båret ud ved begravelse. Det syntes vi var spændende. Det var jo ikke så tit, der var bryllup eller begravelse i et lille sogn på 5-600 mennesker.

Værelset ovenpå ud mod haven.
   For enden af gangen var døren ind til det andet store værelse, der vendte ud mod haven. Her havde vi 4 brødre vort værelse i en del år. Sengene stod på rad og række efter alder, min længst mod vest henne ved siden af kakkelovnen, som vi fyrede i om vinteren. En vinteraften havde vi prøvet at lægge en stor knude i, men da den ikke kunne gå helt ind gennem kakkelovnslågen, havde vi efterladt lågen lidt åben. Senere på aftenen eller om natten havde Mor kigget op til os, og da var hele værelset sort af tyk røg eller os, mens vi alle sov.   -   En 1. aprils morgen fortalte mine brødre til vor barnepige Kruse, at jeg var syg. Da hun så kom op med en bakke med morgenmad, var jeg i tøjet, og vi sagde ”aprilsnar” til hende. Det blev hun nu meget vred over, for ”sygdom må man ikke spøge med”.
   Om sommeren sov vi med åbne vinduer, og når lyset var tændt, kunne der komme masser af insekter ind og sværme omkring lampen. Det hændte også, at lyset tiltrak en flagermus eller to. Jeg husker, vi engang spændte tråde ud over værelset for at se, om flagermusene nu også var så følsomme, så de kunne undgå at flyve imod dem. Eksperimentet lykkedes ikke, for hverken den eller de følgende nætter kom der flagermus ind på værelset. 

Kartoffelferierne. 
Flere af møblerne på værelset var købt for egne penge, som vi havde tjent ved at samle kartofler i ”kartoffelferierne” om efteråret. Dengang blev efterårsferien eller kartoffelferien lagt efter aftale med de store gårdejere (bl.a. Signes far Jakob Holst på Majgård. Signe blev gift med min bror Ingvor), når kartoflerne var tjenlige til at blive taget op. Man kunne godt tjene 2 kroner ved at samle kartofler en hel dag. Kartoffelrækkerne blev opdelt i lige lange stykker, og vi blev inddelt i hold af 2 og 2 (en stor og en lille eller 2 mellemstore) og forsynet med en tørvekurv. Det var godt at komme på hold med Mie Maasen, en kone fra Mellerup, for med hendes store hænder var hun god til at samle, og hun var hurtig. Når kartoffelmaskinen var kørt forbi og havde spredt kartoflerne, skulle man hurtigst muligt samle dem op hen til næste mærke, hvor holdet foran var begyndt. Var man færdig, før maskinen kom igen, kunne man få et lille hvil. Næste gang samlede man på det næste stykke, og for enden af rækken, gik man om på den anden side og samlede nu i modsat retning. Det var et hårdt arbejde, men det var dejligt at tjene nogle penge, og når gårdmandskonen kom ud med kaffe og saftevand og kage, var det dejligt at sidde   ved diget sammen med alle de andre og snakke om arbejdet og måske også prale lidt af, at man var dem, der var hurtigst til at samle.

Det store loft (og ”Det vilde Vesten”).
   Fra vort værelse var der en dør ud til det store loft (mod vest). Lige uden for døren stod tissespanden. Når den var fuld, skulle den bæres ned og hældes i kloakken eller i det tidlige forår ud over rabarberne. Det gik vist på omgang mellem os brødre, men ofte blev den lidt for fuld, og så kunne den godt skvulpe over og ud over benene, når jeg bar den ned. Når der var møde i spisestuen neden under, måtte vi ikke stå op og tisse i den, for det kunne høres nedenunder. På det store loft lå alt det kløvede træ i en meget stor bunke. Der skulle jo bruges meget til madlavning og til opvarmning om vinteren i den store præstegård. Træet blev leveret fra Præstegårdsskoven i stykker af ca. en meter. Så kom Peter Sørensen (Pebbe) og Karen med ”savmaskinen”, der havde benzinmotor. Når den gik, syntes vi det lød, som om den sagde ”Peb, peb, peb, peb …” og når den savede træstykket over, sagde den ”Kaaaaaren”. Træet blev savet i stykker på ca. 20 cm, som så bagefter skulle kløves. I en årrække var det mit arbejde i begyndelsen af sommeren. Så vidt jeg husker, fik jeg 100 kr. for det, senere lidt mere. Pengene brugte jeg til mine lange cykelture rundt i Danmark, Norge, Sverige og sydpå til Tyskland, Holland, Belgien og Luxembourg. Derom senere.
  På ”Det store loft” var også ” Pigernes eller pigens værelse” ud mod vest, også kaldet ”Det vilde Vesten”. Til højre for det lå bunken med hakkede pinde, der blev brugt til at tænde op med sammen med en avis. Da katten brugte bunken som sit toilet, brød jeg mig ikke om at hente pinde og tage det med hænderne, for man fik let kattelort på fingrene; derfor havde vi en greb deroppe, men det var lettere at fylde kurven op med hænderne. Alle nedfaldne grene og grene fra fældede træer blev samlet i en bunke ved husets vest gavl, hvor man så stod og hakkede dem med en økse. Stykkerne skulle være ca. 15-20 cm. lange, og man skulle passe på, at de ikke fløj op og ramte ruderne i bryggerset.   -   Til venstre for ”Pigernes værelse” under stråtaget stod bl.a. de tomme flasker, der blev brugt til saft af bær fra haven, og en stor kasse med aflagte sko og støvler. Når vi var så mange søskende, måtte vi selvfølgelig bruge de ældre søskendes sko og støvler, når de var vokset ud af dem, og de ikke var for slidte eller var gået alt for skæve. Slidte sko og støvler blev for øvrigt repareret hos skomageren (Niels Peter), der både kunne forsåle, sætte jernknopper under støvlerne, sætte et ekstra stykke læder på siden af skoen, når der var slidt hul o.s.v.
   Fra ”Det store loft” gik der en bagtrappe ned til bryggerset. På  det store loft var der spændt ståltråde ud til vasketøjet, når det ikke kunne hænges ud. Endvidere stod der også her oppe et ”flueskab” (et skab med fluenet i døren). I det stod syltetøjsglas med syltetøj , gele og marmelade fra havens bær, og de røgede skinker hang også her. Skinkerne blev røget ovre hos Viggo (Viggo Lund), der havde et støberi til kloakrør af cement lige øst for præstegården. Han havde et røgeri, hvor folk i sognet fik røget deres skinker og ål.

Det lille loft og to værelser.
   Fra gangen ved fortrappen gik der også en dør ud til Det lille loft. Her stod bl.a. tøjrullen, hvor alt sengetøj blev rullet. Mens én drejede rundt med håndtaget, skulle en anden lægge sengetøjet ind mellem de to ruller. Det kunne godt være hårdt for en lille dreng at ” køre rullen”. Fra Det lille loft gik der døre ind til to små værelser i præstegårdens østgavl. Først var der Mors systue, (også kaldet ”Den vide, vide verden”) hvor hun sad i hver en ledig stund og reparerede vort tøj eller syede nyt tøj til os. Det var så hyggeligt at sidde her oppe hos hende (om vinteren med ild i kakkelovnen) og høre symaskinen køre. Mens hun arbejdede, kunne hun også hjælpe os med både tysk og fransk, eller fortælle om hendes barndom og ungdom i Rusland.
  Værelset ved siden af har jeg også haft som soveværelse. Hans har haft det som sit værelse, og det har været brugt til spejderværelse for Uglepatruljen.

Præstegårdshaven, lege.
     Fole præstegårdshave var nærmest en park, hvor vi børn tumlede os. Igennem den vestlige del af haven løb Fole Bæk, hvor vi kunne sejle vore små skibe. I de hårde vintre frøs bækken til, og da kunne vi slæde ned ad skråningen, tage fat om et træ, så retningen blev ændret, og suse hen ad bækken, idet vi dog skulle passe på, at vi ikke havnede i et hul, hvor vandet ikke var frosset. - Midt nede i haven på den lille plæne (neden for den store plæne) stod ”den store gran”, en ædelgran, det højeste træ i haven. Toppen var engang brækket af, hvilket hjorde, at der var ”siddepladser” i toppen, så man ragede op over toppen. Der kunne sidde tre helt i toppen. Engang vi var fire deroppe, fik jeg plads i en kragerede lige under toppen, hvor jeg kunne ligge. Jeg faldt i søvn, men faldt heldigvis ikke ned. - Jeg tror aldrig Mor og Far rigtig blev klar over, hvor højt oppe vi sad - med en vældig udsigt over hele Fole, ud over markerne, ja helt til Ribe med domkirken 16 km borte. - Granens grene hang ned, så man kunne glide ud over dem med benene på hver side og ned på jorden. Det blev en sport at prøve så højt oppe fra som muligt. Man gled ud over en gren, slap den, når man var nået ud til spidsen af den og gled videre på næste gren og så fremdeles, til man nåede ned.
   På den store plæne lige bag stuehuset var der en stensætning, der forestillede et skib, ca. 10 m. langt, lavet af tilhuggede kampesten, vistnok lavet af Fars forgænger den tyske præst pastor Maggaard. Engang jeg løb rundt på kanten, gled jeg og faldt bag over og slog hoved. Jeg har vel været en 5-6 år. Jeg løb straks ind, idet jeg holdt hånden på baghovedet, hvor der gjorde lidt ondt, men så kom jeg til at se på hånden, og den var fuld af blod, og da begyndte jeg at tudbrøle. I den ene ende af skibet var der et stort hul, 2½-3 m. i kvadrat; det kunne bruges som fangehul, når vi legede.
   På plænerne kunne vi lege alle mulige lege. På den lille plæne kunne vi lege ”at bygge storkereder”. Så løb vi rundt med armene bredt ud til siderne, idet vi knebrede som en stork, og samlede visne grene, som vi lagde i en ring som en storkerede. Det galt om at få en rede med de højeste kanter. - Rundt om huset kunne vi lege ”stork om æ jørn”. (Stork om hjørnet). Man løb fra hjørne til hjørne, idet man passede på, at ”den, der var det” ikke så en, for så var det den, der blev set, der nu ”skulle være det”, dvs. se en, der ikke havde fat ved et hjørne af huset
   For at finde ud af, hvem der ”skulle være det” ved legens begyndelse, både ved denne lege og mange af de andre lege, talte man. Man stillede op i en kreds, hvorefter sædvanligvis den ældste sagde en remse, f.eks. ”Ælle, bælle, mig fortælle, skibet går til Åbenrå, køber for en skilling skrå, deler den i dele syv, en to tre fire fem seks syv, ræven er en hønsetyv, fra hans næse til hans mund vejer firsindstyve pund, Ole Vip, Ole Vap, Ole snustobak. Du skal ikke være det”. For hvert ord eller stavelse talte man frem. Den remsen sluttede hos, gik ud, og den, der til sidst blev tilbage, skulle ”være det”. .
   På den anden side af bækken lå sprøjtehuset (med sprøjten, der blev taget i brug, hvis der opstod ild i landsbyen). Her legede vi ”Antonius”. Man var opdelt i to hold, et på hver side af sprøjtehuset. Det ene hold kastede en bold op over taget, idet de råbte Antonius. Det andet hold skulle prøve at gribe bolden. Gjorde de det ikke, kastede de bolden tilbage, idet de råbte Antonius. Hvis de greb bolden, måtte de løbe om på den anden side af sprøjtehuset og prøve at ramme en af modstanderne med bolden. Man måtte narre det andet hold ved at råbe Antonius og så evt. råbe: ”Den kom ikke over”. Man kunne også lege Antonius over præstegårdens gamle staldbygning, før den blev revet ned, og der blev bygget en anden til højre (mod vest) for stuehuset
   Legen ”Stanton” gik ud på, at den, der var det, kastede en bold så højt lodret op i luften, som han kunne, idet han råbte en af de andres navne. Alle styrtede så af sted, indtil den, hvis navn var råbt op, havde fået fat i bolden og råbte ”Stanton”. Hvis han greb bolden, måtte han igen kaste den op i luften og råbe en andens navn, som så skulle se at få fat i den. Men havde han ikke grebet den og råbt ”Stanton”, skulle alle stoppe op, når han fik fat på den og råbte ”Stanton”. Han måtte så først spytte så langt han kunne, løbe hen til spytklatten og derfra tage yderlige tre skridt hen mod en af de andre, som holdt armene ud foran sig med hænderne sammen - i en ring. Den, der havde bolden skulle så prøve at kaste bolden ned mellem den andens arme. Kunne han det, måtte han kaste bolden op i luften og råbe et navn. Ramte han ikke ned mellem armene, var det den anden, der måtte kaste bolden op i luften.
    En anden leg, når man var nok til at danne to hold, var ”klap ue” (klappe ud). Man skulle helst være mindst 8. (4 på hvert hold.) Før man begyndte, tog man ud, dvs., at de to bedste skiftedes til at vælge en af de andre til sit hold, indtil alle var taget ud. Man stillede sig så op hvert hold bag sit mål i en række med ca. 50 meters afstand. En fra det ene hold gik ned til det andet hold, hvor alle rakte en hånd frem. Han skulle nu slå tre gang på holdets hænder, enten på tre forskellige hænder eller på samme hånd. Den, som han slog 3. gang på, skulle prøve at fange ham, før han nåede hjemmemålet. Nåede han ”hjem” uden at blive fanget, var den anden hans fange; blev han derimod fanget, var han fange hos den anden. Dernæst var det den første fra det andet hold der skulle ned til det første hold og slå tre gange (klappe ud) på deres hænder. Lykkedes det ham at tage en til fange, som selv havde fanger, blev disse befriet og kunne igen stille op på hjemmeholdet. Legen fortsatte til alle på en hold var fanger, eller man var blevet træt af legen.
   Når man legede ”Mølle”, skulle den, som ”var det”, fange de andre. Når han fangede en af de andre, tog de hinanden i hånden og løb sammen og fangede den tredje, som man så også tog i hånden. Var der mange med i legen, kunne ”møllen” blive temmelig lang, og det kunne være svært at undgå at blive fanget. Den, der sidst blev fanget havde vundet.
   En leg, som jeg mener, vi kaldte ”low figu'er”, (lave figurer), gik ud på, at ”den, der var det”, slyngede rundt med de andre, en efter en, og slap dem. Når vedkommende, der blev slynget ud, standsede, skulle han stivne i sin stilling. Den, der var stivnet i den sjoveste stilling havde vundet og måtte nu slynge de andre ud.
   Vi havde en særlig form for gemmeleg, som jeg ikke husker, hvad vi kaldte. Der blev lavet en kreds oppe ved huset, ofte ved østgavlen, eller man valgte fliserne ved havedøren. Det var fængsel. Den, der var det, skulle så stå med ansigtet ind mod muren uden at måtte ”titte” (se, hvor de andre løb hen). Han skulle tælle til 100, hvorefter han råbte: ”Nu kommer jeg”. Når han så en af de andre, råbte han vedkommendes navn og f.eks. ”Jeg har set dig”, hvorefter vedkommende måtte gå i fængsel. Hoved, arme og ben var dog frie, dvs., at de godt måtte ses uden at man blev sendt i fængsel. Hvor meget, der var blevet set, kunne godt skabe diskussion. Når alle var fanget, var det en anden, der skulle være det. Kunne en af dem, der endnu ikke var fanget, komme hen til fængslet og røre ved en eller flere af fangerne, måtte de stikke af fra fængslet og skulle ”fanges” igen. Jeg tror, der også var noget med, at hvis man havde været i fængsel tre gange, var man død og udgik af legen.
   I mørkningen legede vi ofte ”Røveren”. Den, der var ”røver” gemte sig ude i haven, mens de andre stod i lyset i havestuedøren. Når ”røveren” havde gemt sig, gik man ud i haven og rundt på den store plæne og sang: ”Her er dog en dejlig skov, her er ingen røver; han er både blind og døv, og han kan ikke høre. ”  Røveren kom så pludselig farende frem og prøvede at fange de andre, før de slap ind ad havestuedøren. De, der blev fanget, var hans medrøvere. Sådan fortsatte man, til alle var fanget.
   Var man mange f.eks. ved en fødselsdagsfest, kunne man lege ”Skiden æg” (snavsede æg). Man satte sig ned i en rundkreds. Den, der var det” gik rundt om kredsen med et lommetørklæde i hånden, som han anbragte bag ryggen (eller omme ved siden) af en af de siddende. Når han, der var det, gik forbi, måtte man ikke mærke efter bag sig, om lommetørklædet var anbragt dér, først når han var forbi. Fandt man lommetørklædet, skulle man tage det og hurtigst mulig rejse sig og løbe rundt om kredsen i modsat retning, som den, der var det, løb. Kom man først tilbage til sin plads, kunne man sætte sig igen. Kom den anden først, var man et ”skident æg” og måtte sætte sig ind i midten af kredsen. Den, der var det, prøvede selvfølgelig at gemme lommetørklædet i sin hånd, indtil den var lagt bag en af de siddende og kunne selvfølgelig også derefter gå videre, som om han stadigvæk havde lommetørklædet i hånden eller hænderne.
   En anden leg gik ud på at ”stjæle æg fra hinanden”. Alle deltagerne tegnede en ring i sandet på gårdspladsen, og i ringen (reden) lagde man et vist antal sten, sædvanligvis 5, så vidt jeg husker. Der blev, som ved mange af de andre lege talt til, hvem der skulle begynde. Vedkommende havde en bold, som han kastede eller trillede fra sin cirkel mod en af de andres reder. Ramte han ved siden af, skulle han selv gå ud af sin cirkel og hente bolden. Trillede bolden igennem den andens cirkel, skulle denne hente bolden. Når en var ude af sin cirkel (rede), måtte de andre prøve at løbe over og tage et ”æg” (sten), men kun en ad gangen, og løbe tilbage til sin egen rede med den. Var den, som ægget blev taget fra tilbage i sin rede, før ”tyven” var tilbage i sin rede med ægget, skulle det igen afleveres. Man måtte også tage æg fra dem, der stjal æg fra andre reder. Havde man ikke flere ”æg”, gik man ud af legen. Den, der til sidst, når man ikke gad lege mere, havde flest ”æg” havde vundet. Legen sluttede dog ofte med, at en eller flere blev fornærmet og ikke ville være med længere, for hele tiden lød det jo ”Du snyder” eller ”Jeg kom først”
. 
Husassistenter.   
Da jeg var lille, havde vi to piger i præstegården. De første, jeg kan huske, var Minna og Angela. Angela var ikke god ved os. Senere har jeg hørt Mor sige, at hun var ond. Engang de skulle passe os, fordi Mor og Far skulle i byen, spærrede de os alle inde. En i kartoffelkælderen, en i det gamle wc i stalden, en i et andet lille rum i stalden og et par af os i hønsehuset, og så var de ellers bare taget ”i byen”. Jeg var dog så lille, så jeg kunne kravle ud af det lille hul, som hønsene gik ud af og fik lukket op for en af de andre, som så lukkede de andre ud. Da Mor og Far kom hjem, fik pigerne selvfølgelig en ordentlig omgang skældud.
   Det skete også, at vi drenge af dem blev tvunget til at spise vore små søstres sukker-mellemmadder, efter at de havde slikket sukkeret af, før vi måtte få en sukkermad selv.
   Senere fik vi unge piger fra forsorgsanstalten i Ribe (åndssvageanstalten). Man kaldte dem åndssvage. Det var efter, at anstalten havde fået en ny overlæge, der prøvede at få dem ud i pleje. Jeg ved ikke, om mine forældre fik et mindre beløb for at have dem, men jeg mener, at anstalten gav dem lommepenge og forsynede dem med tøj. Den første, vi fik, var på Mors alder og var ikke åndssvag, men var som 14 årig blevet spærret inde på anstalten og havde måttet leve mange år sammen med de åndssvage, fordi hun var blevet beskyldt for et tyveri, og hun nægtede at have begået det. Hun hed Anne Marie Kruse og blev kaldt Kruse. Mor og Far hjalp hende i gang, så hun senere kunne tage plads som husholderske hos en ældre mand. Engang vi legede nede i den anden ende af haven, kom hun helt derned med en spand kartoffelskrællinger, som vi skulle bringe over til naboens (Peter Hundebøl) grise (det plejede vi), men hun havde kun haft halvt så langt over til naboen som ned i haven efter os. Det lod vi hende ofte høre for. Af og til blev vi inviteret op på hendes værelse i præstegårdens vest gavl til kaffe og kage. Det nød vi. I det hele taget kom vi til at holde meget af Kruse; hun var et dejligt menneske, som der var blevet gjort stor uret mod. Senere fik hun en lille lejlighed i Ribe, hvor jeg ofte besøgte hende, da jeg gik på gymnasiet i Ribe. Da hun døde og blev begravet på de ukendtes grav på Ribe gamle kirkegård, blev hun båret til graven af nogle af os søskende.
   Efter Kruse fik vi Sigrid, som var let åndssvag, men kunne klare almindeligt husarbejde. Det hændte, når vi blev sure på hende, at vi løb ud og kradsede på tagrenden (køkkenvinduet stod altid åbent om sommeren), for det kunne hun ikke have, så blev hun stik-tosset, men fange os kunne hun ikke. Senere efter at hun havde fået en anden plads, blev hun dræbt ved en tragisk ulykke, idet hun kom cyklende og ville overhale en bil, der holdt parkeret, men i samme øjeblik åbnede chaufføren bildøren, og Sigrid kørte ind i den, væltede på cyklen, så hun pådrog sig så svære kvæstelser, at hun døde af dem.

Fole skole.
Skoleåret begyndte i april måned dengang. Jeg kom i skole i april 1941, da jeg var 6 år gammel; egentlig skulle man vist være 7 år, men mine forældre har vel ment, at jeg godt kunne starte. Fole skole havde 2 klasseværelser og var opdelt i 3 klasser: æ lille skoel, æ mellem skoel og æ stow skoel . ”Lille skolen” gik kun til skole om eftermiddagen og bestod af de første 2 årgange. ”Mellem skolen” gik kun til skole om formiddagen og bestod af de næste 2 årgange, mens ”Store skolen” havde de sidste tre årgange og gik i skole både formiddag og eftermiddag. Om lørdagen var der kun undervisning om formiddagen, så da havde ”Lille skolen” fri. Middagspausen var på 1 time, så da løb man hjem og spiste frokost, da man gik i ”Store skolen” Der var to lærere. Førstelærer Ehrenreich boede i boligen, der var i samme bygning som skolen. Desuden en andenlærer. Den første var en lærer Jørgensen, som var meget afholdt. Senere kom der andre, som vist aldrig blev der ret lang tid. En af dem var særlig skrap og kunne godt finde på at slå med ”spanskrøret”. Så blev den arme synder kaldt frem foran klassen og blev beordret til at bøje sig fremover, og så vankede det ellers et ordentligt slag bagi. Andre afstraffelser dengang var eftersidning. Det brød vi os ikke om, for det føltes som en stor skam, for når vi kom en time senere hjem fra skole, skulle vi stå til regnskab over for Far. Jeg husker, at vi engang i en sangtime alle skulle synge solo, men vi skulle selv melde os ved at række fingeren i vejret. Det gjorde alle pigerne da også, men kun meget få af drengene. Jeg selv var vist for genert, så jeg gjorde det ikke. Resultatet blev, at vi alle blev beordret til at blive til eftersidning efter sidste time. Jeg følte det som en vældig skam, så så snart sanglæreren kom ind og spurgte, hvem der ville starte, havde jeg fingeren oppe. Og efter at have ”sunget”, fik jeg lov til at gå. Når jeg kun kom 10 minutter senere hjem, ville Far nok ikke opdage noget. Jeg tror dog ikke, at han ville have bebrejdet mig noget, men nok i stedet for følt, som jeg altid selv har gjort det, at det var en stor uretfærdighed, der var overgået os. Den slags kan man ikke udsætte små drenge for. Ingvor og nogle flere drenge nægtede pure at synge, og fik lov til at gå, da der var gået en time.
   Det år, jeg begyndte i skolen, var vi tre drenge og 12 piger. Den ene af drengene, Anton, var større end mig og var hele tiden på nakken af mig, men flyttede fra sognet i løbet af nogle få måneder. Så var der nogle år, hvor jeg var forholdsvis glad for at gå i Fole skole, men efterhånden blev jeg mere og mere ked af det, fordi de store drenge ustandselig drillede mig. De kaldte mig f.eks. ”Græskar”. De sagde, jeg skulle gå hjem og børste mine tænder, men jeg kunne jo ikke gøre for, at de var grå eller brunlige pga. engelsk syge. Hvis der har været et barn, der har børstet sine tænder grundigt, så var det mig, men lige lidt hjalp det.
   Jeg klarede mig ellers ganske udmærket i de forskellige fag, ikke mindst i regning. I ”Lille skolen” havde vi et fag, der hed analyse. Undervisningen bestod i, at et billede blev hængt op, og så skulle vi fortælle, hvad vi så på billedet. Gymnastik foregik om vinteren i forsamlingshuset og om sommeren udendørs, hvis der var tørvejr. Undertiden spillede vi fodbold i bare fødder på fodboldbanen ved skolen i gymnastiktimen, eller vi gik ned til kanalen og badede. Senere blev der bygget en gymnastiksal ved skolen.  
   Der var megen udenadslæren f.eks. af salmevers og af kongerækken og så skulle vi selvfølgelig lære den lille tabel og helst også den store tabel. Det hørte med til den tids dannelse.  Pigerne fik undervisning i syning og brodering af fru Ehrenreich. Jeg husker ikke, hvad vi drenge havde i de timer. Det var måske i de timer, vi havde fodbold.
   I skolen var der en opsparingsordning (skolesparekassen), idet vi indsatte et lille beløb en gang om ugen og fik så et stempel i vor opsparingsbog. Hvornår vi fik pengene udbetalt, husker jeg ikke.  I skolen samlede og byttede vi glansbilleder. Jeg fik dog ingen penge af Far til at købe glansbilleder; men da de andre altid havde masser af nye og smukke glansbilleder, misundte jeg dem, og en gang blev fristelsen for stor, så jeg tog den 1- krone (eller var det en 2-krone?), som jeg havde fået til at sætte ind på skolesparekassebogen og købte glansbilleder hos købmand Nissen i stedet for. Men mine søskende sladrede, da de opdagede, at jeg pludselig havde flere ark helt nye glansbilleder. Jeg kom derfor i forhør hos Far, men da jeg følte skammen ved at have brugt pengene til skolesparekassebogen, sagde jeg, at jeg havde fundet dem på bordet på vort værelse.
   Før vi skulle til optagelsesprøve på Gram Realskole (egl. præliminærskole, idet man fik præliminæreksamen, som var lidt højere end realeksamen), gik vi til ekstra undervisning hos lærer Ehrenreich, dvs. Asta Schultz, (senere gift med Signes bror Peter Holst.) min bror Ingvor og jeg. Det var, så vidt jeg husker, kun ekstra undervisning i diktat, vi fik; men jeg husker engang, da vi stod oppe ved katederet og fik rettet vor diktat, fik Ingvor først rettet sin. Han havde lavet en stavefejl, som jeg også havde, så bag hans ryg satte jeg det manglende bogstav ind i mit ord, troede jeg, men desværre var det i det forkerte ord, så i stedet for at slippe for den fejl, fik jeg en fejl mere. Desuden var det indsatte bogstav skæv, og sat et sted, hvor man ellers ikke ville have lavet den fejl. Lærer Ehrenreich må have kunnet se, hvad jeg havde gjort, men sagde ikke noget, - men hvor jeg skammede mig bagefter.

2. verdenskrig 1940-1945.
   Jeg husker krigsårene som en tung og mørk tid, hvor frygten for, hvad der kunne ske, hele tiden lurede. Da meddelelsen om, at Kaj Munk var blevet skudt af tyskerne, var der en meget trykket stemning i mit hjem; og mod slutningen af krigen, da vi ikke vidste, om det ville være englænderne eller russerne, der kom først, var vi bange for, hvad der kunne ske Mor, fordi hun jo sammen med hendes familie i sin tid fra flygtet fra kommunisterne. Vi drenge var i hvert fald enige om, at vi ville forsvare hende, så godt vi kunne, hvis russerne skulle komme for at slå hende ihjel.
     Da tyskerne besatte Danmark den 9. april 1940, var jeg endnu kun 5 år gammel. Det var på min bror Sejers 9 års fødselsdag. Fra den 9. april husker jeg, at jeg var sammen med en af mine brødre ned på Nøddegangen nederst i haven og så de tyske flyvemaskiner komme sydfra, så vidt jeg husker en tre-fire stykker ad gangen. De kom lavt hen over haven, så trætoppene svajede, når de drønede forbi med en forfærdelig larm.
   Under krigen havde vi flere gange indkvartering i præstegården. Det var sædvanligvis sognefoged Jørgen Hansen, der var tvunget til at tage rundt sammen med en tysk officer og sørge for indkvarteringen. Jeg ved, at når de kom, gik Mor hen og gav Jørgen Hansen hånden og hilste på ham uden så meget som at værdige den tyske officer et blik. Jeg mindes, at vi havde tyske soldater i konfirmandstuen, hvor de lå i halm, der var slæbt derind. En anden gang var der schæferhunde ovre i stalden. Og da krigen sluttede, var konfirmandstuen indrettet til kontor, muligvis hovedkvarter for et større område.  Mor spurgte altid Jørgen Hansen, om der var russiske krigsfanger, for så ville hun gerne have dem ind. Jeg husker ikke, at vi havde sådanne indkvarteret, men det lykkedes ofte Mor at opspore de russiske krigsfanger, hvis der var nogen med. De blev som oftest brugt som hestepassere og var tvunget i tysk uniform. Der blev sagt, at nazisterne stillede dem op på række og spurgte, om de ville trække i tysk uniform. Hvis de sagde nej, skød man den første og spurgte igen. En vinterdag, da Mor sad oppe i sin systue i præstegården øst gavl, så hun en soldat med en hest, der havde søgt læ for blæsten og kulden, nedenfor. Hun åbnede så vinduet og tiltalte ham på russisk, idet hun gættede på, at det måtte være en russisk krigsfange. Hun fortalte, at han nærmest sprang i vejret, da han blev tiltalt på sit hjemlands mål. Han kunne ikke forstå tysk, og han anede ikke, hvor han var i verden. - En anden gang opsøgte Mor en lille gruppe russere, der var indkvarteret på en gård. De samledes om hende i laden, hvor de fandt en lille trebenet malkestol frem til hende, og så talte hun ellers med dem og forkyndte evangeliet for dem, mens de sad eller lå rundt om hende på gulvet i laden. Det udviklede sig vist til en lille bibelkreds. En anden gang husker jeg, at russiske soldater kom om aftenen og kløvede træ for os på gårdspladsen. Som tak fik de bag efter en stor portion jordbær med fløde. En aften kom en af dem tilbage for at hente sin hat, idet han sagde: ”Jeg har min hut glemt”. Jeg tror, det var denne lille gruppe på ca. 4, der en aften (eller en søndag eftermiddag) var til kaffebord i præstegården. Da de fik lagkage, skar den første hele lagkagen op. Før nr. 2 tog et stykke, førte han lagkagekniven igennem, hvor nr. 1 havde skåret, og så fremdeles. Da de bagefter sad inde i havestuen, sang de nogle af deres hjemlands fædrelandssange. Jeg husker især, da de sang om floden Volga med fuld stemmekraft, så taget næsten løftede sig. Kort efter krigen dukkede der en dag en russisk soldat op. Han og flere andre havde holdt sig skjult i Stensbæk plantage, men havde til sidst pga. sult henvendt sig i skovfogedhuset. Skovfogeden havde opfordret soldaten til at kontakte Fole præstegård. Mor og Far hjalp dem så med mad og tøj og hjalp dem til at komme væk fra tyskerne. Der blev sagt, at hvis de vendte tilbage til Sovjetunionen, ville de blive skudt, fordi de havde ladet sig tage til fange og havde taget tysk uniform på. Mor havde i mange år forbindelse med flere af dem, bl.a. en i Canada og en i Chile.
   En gang under indkvartering i Fole, blev der holdt tysk katolsk gudstjeneste i vores havestue ved en tysk præst. - Blandt de tyske officerer var der engang en kristen professor, som Mor og Far havde megen glæde af, og som ofte kom i præstegården. En anden, jeg husker var en 14-15 årig dreng. Heinze hed han vist. Tyskerne indkaldte efterhånden også store drenge som soldater. Han havde været ved østfronten og var kravlet bort fra slagmarken mellem ligene. Jeg husker, han var med i vores leg på græsplænen i haven. Mor og Far var ikke fjendtlige over for tyskerne som sådan; kun over for nazisterne.

Forsigtighed. 
   Engang, da vi havde håndværkere i præstegården, havde Far stået i bryggerset og talt med Viggo Lund, som absolut ikke var tysker-venlig, samtidig med at Max ”Maler” (han var maler) havde opholdt sig inde på mine små søstres værelse. De havde nok drøftet krigens udfald og var fremkommet med stærke pro-engelske udtalelser. Far havde i hvert fald fået kolde fødder, idet Max ”Maler” tilhørte det tyske mindretal, og man kunne derfor ikke vide, om han fortalte videre, hvad han hørte. Far bad derfor Ingvor og mig om at gå ned i bryggerset og tale sammen, mens han selv gik ind på værelset for at undersøge, om Max havde kunnet høre deres samtale. Hvad Far fandt ud af, sagde han ikke noget om, men vi kunne i hvert fald godt høre ham, da han råbte, at det var nok. Viggo Lund havde et cementstøberi lidt henne ad vejen mod skolen. Kun skomagerens store køkkenhave lå imellem. Han støbte bl.a. store cementrør, som lå i lange rækker, og som det var spændende at løbe rundt i og gemme sig i.
   Om aftenen måtte vi ikke gå ud. Det var for farligt. Vinduerne var også mørkelagt med sorte mørklægningsgardiner. På mange varer var der efterhånden rationeringsmærker. Når vi skulle købe sukker, smør eller brød, skulle vi have rationeringsmærker med. Hos købmanden Nissen blev varerne, der blev købt, skrevet op i en kontobog, og beløbet skulle så betales en gang om måneden. Det kneb vist Far flere gange at betale. Vi var jo mange søskende, og præstelønnen var lille. Kaffe kunne man slet ikke få, kun erstatningskaffe som ”Richs” (i slutningen af krigen kunne man heller ikke få den), ”mokka”, ”cikorie” eller ”Danmark”. Det sidste var noget sprøjt. Vi børn drak også kaffe. Da vi endelig efter krigen fik den første rigtige kaffe, syntes jeg, den smagte noget så dejlig. - Mor blandede margarinen op med mælk, for at den bedre kunne slå til. I haven dyrkede vi mange kartofler, så dem havde vi altid nok af, men kosten blev dog ensidig, så jeg og flere af mine søskende fik engelsk syge og takkede tænder. For at afhjælpe det fik vi torskelevertran i store enliters flasker. Det var ikke let at tage. Hos slagteren kunne vi købe (eller få!) pølseenderne af pålægspølserne og ben til suppe.

Luftkamp.
   Engang var Ingvor og jeg nede på ”Højen” nederst i haven og så en luftkamp mellem tyske og allierede flyvemaskiner og så også en maskine blive ramt og styrte ned. Da vi begyndte at kunne høre kuglerne, skyndte vi os opad mod huset. Ingvor løb et stykke foran mig, da en kugle slog ned tæt ved siden af ham.  Ingvor påstår ganske vist, at det drejede sig om to forskellige begivenheder, og at jeg ikke var med, men jeg husker det tydeligt. Det er ikke bare noget, jeg har fået fortalt.  En anden gang var et bombefly styrtet ned på en mark på vej op mod præstegårdsskoven. Maskinen havde kastet flere bomber, før den styrtede ned. To var sprunget og havde lavet ellipseformede kratere, mens en, som ikke var sprunget, havde lavet et krukkeformet krater. Vi var der oppe, og jeg mener, vi kravlede op i maskinen, men blev jaget væk, da tyskerne kort efter ankom.

Skud gennem loftet.
   Vi havde et legehjørne oppe på det lille loft til venstre for Mors systue ind under stråtaget. Engang Linda og jeg legede der oppe, lod der et skud, og kort efter hørte vi et par tyskere komme trampende op af trappen i deres store støvler. Vi skyndte os derfor at låse døden ind til os på loftet. Da de ikke kunne komme ind, gik de igen ned, men kom lidt efter sammen med Mor, der råbte, at vi skulle låse op. Det viste sig, at kuglen var gået op gennem bunden på en stor dragkiste og op i noget tøj bare en 3-4 meter fra, hvor vi havde siddet. Det var en tysk soldat, der havde været i gang med at rense sit gevær, men havde glemt først at tage patronen ud først, hvorfor geværet var gået af. Det var i slutningen af krigen, hvor en sådan forseelse efter sigende kunne blive straffet med døden. Officeren betalte derfor Mor en erstatning for det ødelagte tøj og bad om, at hændelsen ikke blev fortalt videre for den ”stakkels” soldats skyld.
   Nederst i haven gravede tyskerne engang skyttegrave eller nærmere beskyttelseshuller, idet man jo ventede de allieredes angreb sydfra. Da Mor hørte, hvad de var i gang med, gik hun derned og skældte dem ud, fordi de ikke først havde spurgt om lov. Hun fik dog ikke stoppet gravningen.
   I laden stod købmand Nissens varebil gemt i lang tid, idet tyskerne ellers beslaglagde den slags biler. Da frihedskæmperne skulle bruge den ved slutningen af krigen og hentede den, gik den i stå for dem, men straks kom nogle tyske soldater og hjalp med at skubbe den i gang igen, uden at vide, hvem det var, de hjalp.

Befrielsen.
   Den 4. maj 1945 om aftenen havde vi patruljemøde. Selvom jeg endnu ikke var fyldt 11 år, havde jeg fået lov til at være med. Vi skulle tegne kort over vejen, der gik sydpå ned mod Ganderup. Det opdagede en nazi-officer og påstod, at det var kort over deres telefonledninger, vi tegnede. Han satte derfor en soldat med ladt gevær til at passe på min storebror Harald, der var patruljefører, mens han gik ind på kontoret i præstegården og meldte det til den overordnede, som ikke var nazist. Denne skal have sagt til de andre på kontoret (på tysk): ”Jeg skal lige ud og se, hvad børnene leger”. Jeg husker, han ville se de kort, vi havde tegnet. Mit var så dårligt, så jeg håbede, han ville undlade at se det, hvad han også gjorde. Harald blev selvfølgelig straks løsladt. Kort efter kom Mor ud og fortalte, at de lige over radioen havde hørt, at de tyske tropper havde kapituleret. Vi afsluttede straks patruljemødet med spejderbønnen. Senere løb Ingvor og jeg en tur hele haven rundt; vi skulle simpelthen have udløsning for den glæde og befrielse, vi følte. Mørklægningsgardinerne blev fjernet, så lyset overalt skinnede ud i mørket. Vi gik også en tur rundt i byen, hvor mange andre var ude. Flere tyske soldater fyrede deres geværer af op i luften i glæde over, at krigen var forbi.
   I den kommende tid fik vi at vide, at vi ikke måtte løbe ærinder for tyskerne, når de f.eks. ville have os til at købe madvarer for dem hos købmand eller bager. En dag, da jeg stod og huggede pinde ved præstegårdens vest gavl, kom en tysk soldat ned til bækken, der jo løb lige forbi, og prøvede at få mig til at købe ind for ham, idet han viste mig en pengeseddel. Jeg gjorde, som om jeg ikke forstod ham og gik ind og fortalte det til Mor. Noget efter kom en officer sammen med ham op over gårdspladsen, idet officeren støttede ham, idet han var segnefærdig af sult. De kom ind og fik noget at spise. - Nogen tid efter så jeg ovre ved skolen den slagne tyske hær gå forbi ad landevejen fra Ribe mod Gram, der gik igennem Fole. De marcherede ikke mere. Mange af uniformerne var i uorden. Nogle trak med cykler med deres bagage, og jeg mener også, at der var en enkelt barnevogn med. - En anden dag, da vi var i Gram, så vi et par engelske officerer, der havde været oppe på Gram slot for at forhandle.
   Når der kom allierede flyvere ind over, blev der som oftest kastet masser af sølvpapirstrimler ud, for at tyskerne ikke skulle kunne se, hvad der var flyvemaskine, og hvad der var sølvpapir. Der blev også kastet mange flyveblade ud. Det var forbudt at samle dem op og læse dem. Sejer havde dog fået fat i nogle. Dem tog Far fra ham og gemte dem. Men vi drenge fandt dem i et hul i kirkegårdsdiget og læste dem. – Jeg husker også, at vi fik stærke forbud mod at samle noget op, for en blyant kunne være en lille granat, der kunne rive hånden af. Heller ikke tyske patroner måtte vi samle op. Det gjorde vi nu alligevel, hvis der ikke var kugler i dem mere. – På et tidspunkt lå jeg på Gram Sygehus med dårlig mave. Ved siden af lå en dreng, som havde fundet en håndgranat, som han hjemme i laden havde trukket sømmet ud af, og før han fik den kastet rigtig fra sig, var den gået af, så han havde mistet flere fingre. - Også ved Gram skole havde nogle drenge fundet en håndgranat, som de var gået om bag læskuret (også kaldet regn-skuret) med og kastet, så den var eksploderet og havde revet et stort hul i læskuret.
   Da krigen var forbi, fik alle frihedskæmperne udleveret armbind. Også Far fik udleveret ét, selvom han ikke direkte havde været med i frihedskampen, udover at han havde været med til at skjule købmand Nissens varevogn. I en af de første dage efter den 5. maj, bar tyskerne masser af papirer ud fra kontoret i præstegården og brændte det af omme i køkkenhaven. På et tidspunkt, kom Mor ud i forstuen fra køkkenet samtidig med, at en tysk officer kom ud fra ”kontoret” med nogle papirer. Han lod et bundt falde ned på gulvet og gav det en spark hen til Mor, som straks samlede det op og puttede det ind under forklædet og gik igen ind i køkkenet. Papirerne blev så afleveret til myndighederne. Til hvem ved jeg ikke, og hvad disse ”hemmelige dokumenter” har indeholdt, ved jeg heller ikke.
   Under krigen deltog min plejebror Hans i modstandsbevægelsen i København, vist bl.a. med at dele illegale blade ud. På et tidspunkt blev han nødt til at flygte til Sverige, hvor han blev, til han kom tilbage til Danmark med ”Den danske brigade”. – Farbror Arent, dengang lærer i Frederikssund, var også med i modstandsbevægelsen, bl.a. med at udgive illegale blade, men vist også i forskelligt andet. Han blev taget af tyskerne og anbragt i Frøslevlejren. Senere blev han overført til Dachau koncentrationslejr i Tyskland. Han kom med en af Folke Bernadottes hvide busser til Sverige. Mens han sad i Frøslevlejren besøgte Far ham.

Gram skole. 1947-1951.
	I Gram Borger- og Realskole gik jeg fra foråret 1947 til foråret
1951.  
  I Fole skole var jeg efterhånden ikke glad for at gå. Jeg var ofte blevet drillet eller mobbet.
De fire år i Gram realskole, der sluttede med præliminæreksamen, blev en tid, jeg ser tilbage til med glæde. Jeg kom til at gå i klasse sammen med Ingvor, og vi sad også sammen, da vi havde en del bøger fælles. Vi cyklede de 7 km. til skole både sommer og vinter, i sol og regnvejr, i storm og stille, i snestorm, og når føret var glat. Man lærte efterhånden, hvordan man skulle bære sig ad for ikke at slå sig, når man væltede, når vejen var dækket af is. Jeg husker engang, Ingvor og jeg cyklede til skole en vintermorgen, hvor der var snestorm, og sneen lå i store driver. En del steder måtte vi simpelthen bære vore cykler på nakken for at komme frem, idet vejen endnu ikke var blevet ryddet. Vi kom for sent, men skoleinspektør Boas roste os, fordi vi trods alt var kommet igennem. Der var flere andre, der ikke var kommet. Vi havde matematik i den første time og blev straks hørt i vore lektier. Han har måske villet vise over for klassen, at det ikke var, fordi vi ikke havde lavet vore lektier, at vi kom for sent til timen. - Som oftest var vi en hel lille flok fra Fole, der fulgtes ad til skole eller hjem fra skole. Havde vi modvind, cyklede vi i læ af hinanden. Om foråret, når bøgen var sprunget ud, cyklede vi hjem gennem Gram Storskov og pyntede vore cykler med udsprungne bøgegrene.
   Ligesom i Fole skole blev der ringet ind og ud med en klokke, der hang ved skolens indgang. Når der blev ringet ind, stillede alle klasser op i lange rækker ved indgangen. De små klasser længst til venstre og de ældste klasser længst til højre. Først fik de små klasser lov at gå ind. I frikvartererne måtte kun klassens dukse blive inde for at gøre klar til næste time: tørre tavlen ren, hente kort m.m.
De, der ikke kunne nå hjem i middagspausen (alle de udenbys elever) måtte spise deres medbragte mellemmadder i sanglokalet i en sidebygning. Jeg havde sædvanligvis 8 rundtenommer med, mens Ingvor havde 12, og desuden fik han ofte af de andre, hvis de ikke kunne spise alle deres mellemmadder.
   Lærerne. I aritmetik (matematik) og geometri og i zoologi (biologi) havde vi skoleinspektør Sophus Boas, som var en dygtig lærer. Han kunne godt se lid hvas ud, men var et hjertensgodt menneske. Selvom vi kunne være lidt bange for ham, kunne vi godt lide ham. Ingvor og jeg var dygtige i de to fag. Ofte var vi de eneste, der havde klaret de svære opgaver. Var der svære hjemmeopgaver, og den ene af os fandt løsningen, hjalp vi ofte hinanden med at finde en anden måde at regne stykket på, hvorefter Boas kunne sige, at brødrene Filtenborg var de eneste, som havde kunnet klare opgaven, og de havde gjort det hver for sig, for de havde på forskellig måde fundet frem til facit. 
   Vi fik også specielle opgaver af Boas. Ingvor skulle passe zoologi lokalet og se efter, at der var orden i udstillings skabene bl.a. med de mange udstoppede dyr og fugle. Jeg fik til opgave at holde orden i rummet med alle landkortene, at de lå de rigtige steder. Det syntes jeg nu var kedeligt, men det gjorde selvfølgelig, at vi kunne blive inde i frikvartererne især om vinteren med den begrundelse, at vi skulle ordne henholdsvis zoologi-lokalet og kortrummet.
   I regning og geografi havde vi lærer Sørensen, hos hvem vi også havde en god stjerne, da vi også klarede os fint i regning. Han havde et skarpt markeret ansigt. Han kunne lægge to fingre over hinanden (pege og langfinger) og så slå dem med stor kraft mod tavlen, når der var noget, han ville pointere i et regnestykke på tavlen.
   I tysk havde vi Dyrendahl. Han ville hellere sidde og fortælle historier f.eks. om dengang han spillede fodbold på landsholdet. Om han nogensinde havde gjort det, blev jeg aldrig klar over. Eller han fortalte om en busulykke han engang havde været med i, og hvor han bloddryppende udpenslede, hvordan de forskellige var kommet til skade, og om hvordan han havde hjulpet med at få de andre ud af bussen, selvom han havde brækket begge håndled. Det kunne ske, at hele klassen blev enig om, at i dag ville vi have undervisning i tysk. Så havde vi åbnet vore tyskbøger, når han kom ind i klassen og gjorde, som om vi ikke hørte efter, når han begyndte på sine historier. Han blev så hurtigt klar over, at i dag skulle der undervises. Han var udmærket til at undervise i tysk, når han bare gjorde det. Vi klarede os da også alle til eksamen, selvom mange timer var gået med snak; men havde han brugt mere tid på undervisningen, var det sikkert gået endnu bedre.
   I engelsk havde vi Frøken Balslev. En lidt skrap dame, som vi ikke brød os særlig meget om, men hun var vist udmærket til at undervise i engelsk. Hun kunne ikke tåle røg eller stearin os, så engang ind mod jul, havde vi tændt alle lysene på et juletræ, som vi havde opstillet i vor klasselokale. Da hun kom ind, gav hun omgående besked om at slukke lysene på juletræet, og hun smækkede alle vinduer og døren op og holdt sig ude på gangen, indtil det meste af stearinosen var trukket ud.
   Efter 2.real sprang ca. 1/3 af klassen fra. Da var de fleste af os også blevet konfirmeret. En af dem, som fortsatte, var Frede Andersen, som i løbet af det kommende år flyttede til Ålestrup. Senere blev han bankmand og fik en høj stilling inden for bankverdenen. Han var årsag til, at jeg fik tilnavnet ”Onkel”. Om morgenen skulle vi lægge vore matematikhefter med hjemmeopgaverne i vindueskarmen på gangen uden for klasseværelset. En gang havde han uden mit vidende taget mit hæfte og skrevet alle opgaver af, og da de alle var rigtige, spurgte skoleinspektør Boas ham, om han havde fået hjælp, da det var sjældent, at han havde dem alle rigtige. Dertil svarede han, at hans onkel havde hjulpet ham. Deraf tilnavnet.
   Til eksamen klarede jeg mig godt. Den dag, vi kom hjem efter at have været oppe i mundtlig aritmetik og geometri og også havde fået vore karakterer i skriftlig regning, aritmetik og geometri, og jeg havde fået fire ug’er og en ug-, og Ingvor havde fået fire ug’er og et mg+, græd Mor. - Da jeg havde været oppe i mundtlig tysk, fortalte lærer Dyrendahl bagefter, at jeg havde rettet ham, og sensor havde givet mig ret. Det mener jeg dog ikke var rigtigt.
   Ved afslutningsfesten havde pigerne bedt mig holde tale for lærerne og sige tak, men da det kom til stykket, turde jeg ikke, så det blev der ikke noget af. Som flidspræmie fik jeg en bog af Johannes V. Jensen: Himmerlandshistorier.

Min konfirmation.
  I vinteren 1948-1949 gik jeg til ”præst” (konfirmandundervisning) hos Far sammen med eleverne fra Fole skole, - dem, der var kommet til skole et år senere end mig. Dog Asta Schultz gik også til præst den vinter. Hun gik i klasse med Ingvor og mig i Gram realskole. Undervisningen foregik i vor spisestue, hvor vi tolv elever sad rundt om spisebordet med Far for enden af bordet. Vi skulle egentlig have haft to timer to gange om ugen, men da Far på den tid passede Hygum sogn, fik vi kun en gang om ugen. Vi slap derfor for at lære Luthers forklaringer i Den lille katekismus, men der var nok andet, som skulle læres udenad, både salmevers og skriftsteder, hvad jeg har været meget glad for at kunne senere hen i livet. En del salmevers havde vi allerede lært i skolen. Der var ingen tavle eller konfirmandbøger ud over Det Nye Testamente og Luthers lille katekismus med Balslevs udlægninger. Vi blev konfirmeret palmesøndag den 12. april 1949, som dengang var den store konfirmationsdag. Da jeg var den ældste af drengene stod jeg forrest på kirkegulvet. Der havde ikke været råd til et helt nyt sæt sort tøj til mig, Mor havde et gammelt sæt, hvor der ganske vist var huller på albuerne. Tøjet blev renset og afleveret hos skrædder Bruhn i Fole, som satte en lille firkantet lap på begge albuer. Det var første gang, jeg havde haft en rigtig habit, så jeg var glad, også fordi jeg slap for at blive konfirmeret i matrostøj, som alle mine ældre brødre var blevet konfirmeret i; men Mor var ulykkelig over, at hendes søn skulle konfirmeres i lappet tøj. Jeg husker, at jeg før gudstjenesten stod derhjemme og repeterede en række af de ting, vi havde lært udenad. Ved konfirmationen holdt Far en lang ”overhøring” (eksamen), hvor man dog ikke dumpede, men det var en skam, hvis man ikke kunne svare på de spørgsmål, som præsten stillede. Overhøringen tog temmelig lang tid, så gudstjenesten kunne vist godt tage et par timer. Efter overhøringen blev hver enkelt spurgt, om vi forsagede Djævlen og alle hans gerninger, og om vi troede på Gud Fader, den almægtige og på Jesus Kristus, Guds enbårne Søn og på Helligånden, og om vi ville blive i denne tro indtil vor sidste saligheds stund, hvortil vi svarede ja, hvorefter præsten (Far) sagde: ”Så giv da Gud dit hjerte og mig din hånd derpå”, og vi gav Far hånden og fremsagde et salmevers, som man selv havde valgt. Jeg havde valgt verset ”På Herren må du agte, hvis det dig vel skal gå”, 2.vers af salmen ”Befal du dine veje”. Derpå gik alle konfirmanderne op i koret og blev konfirmeret, drengene først og efter alder. Vi fik ikke noget konfirmationsord (skriftsted fra Bibelen), idet salmeverset, som vi havde fremsagt, var vort konfirmationsord. Festen blev holdt der hjemme. Ved bordet kom jeg til at sidde imellem Mor og Far. Hvad vi fik at spise, husker jeg ikke, men det har sikkert bl.a. været flæskesteg. Som gave fik jeg bl.a. en ny skoletaske, en papirkniv og et par rejsebeskrivelser, nogle blomsterbuketter og så selvfølgelig nogle penge og en masse telegrammer. Af Mor og Far fik jeg en Bibel.
   Om mandagen var der fotografering i vor havestue foran den store fliseovn, og Skærtorsdag var der konfirmandaltergang, hvor alle var med sammen med deres forældre. ”Blå mandag” fandtes ikke dengang, men påskeferien startede palmesøndag, så vi havde jo fri om mandagen.

Hannes konfirmation, som hun selv fortæller det.
   Jeg blev konfirmeret i Rømø kirke i 1952, 14 år gammel, muligvis den 23. marts. Konfirmandundervisningen var dejlig. Præsten var så dygtig. Vi lærte bl.a. salmerne ”Vær du mig nær”, ”En vej eller anden, vor Herre ved råd”, ”Til himlene rækker”, ”Befal du dine veje” og en række skriftsteder. Præsten fortalte meget bibelhistorie. Vi gik til præst tirsdag og fredag. Konfirmationsdagen var en fin dag. Min kjole var ikke så fin; men jeg havde en fin anden dags kjole. I kirken sagde præsten, pastor Jeppesen, der senere blev præst ved domkirken i Viborg, ikke: ”Så giv Gud dit hjerte og mig din hånd derpå”, så Bedstefar (min Morfar) sagde bagefter, at så var jeg jo ikke rigtig blevet konfirmeret. Da jeg knælede, gav jeg Gud mit hjerte, så jeg var ligeglad med det, som Bedstefar sagde. Hjemme var familien. Vi fik laks til frokost, købt i Skærbæk. Det havde vi aldrig fået før (sagde mine mostre). Vi fik også en slags kiks, som jeg rigtig godt kunne lide. Som gave fik jeg bl.a. en chemise (undertrøje) med blonder og smalle stropper og trusser af mine søstre, som jeg viste til præsten; det grinede de af. Desuden to underkjoler, den ene af min gudfar; den havde ligget udstillet i en butiksvindue, så den var falmet. Jeg fik også en toilettaske og en filigranring med en rød sten, som var så klodset, så den har jeg ikke brugt ret meget, for den hang fast i alting, men jeg har den endnu. Jeg fik en Bibel af min Bedstefar, desuden nogle lommetørklæder bl.a. fire forskelligt farvede af pastor Jørgensens søster. I penge fik jeg 225 kr., som jeg købte en ny cykel for med tilbehør (dynamolygte, klokke o. s. v.). Jeg mener, jeg var hjemme og hjælpe ½ år efter konfirmationen, til november. Man gik jo ud af skolen ved konfirmationen. Mit konfirmationsord, som jeg fik af pastor Jeppesen, var fra Mika 6,8: ”Det er sagt dig, o menneske, hvad Herren kræver af dig, hvad andet end at øve ret, gerne vise kærlighed og vandre ydmyg med din Gud”. 
                                                                                                                                                 
Ribe katedralskole. 1951-1954.
   Ligesom i Fole sluttede skoleåret i Gram i april (1951) I tiden indtil midten af juni fik jeg undervisning af Far i latin efter den gamle latinbog, der begyndte med ”Italia terra est. Sicilia insula est”, idet der skulle aflægges en latinprøve for at komme ind på gymnasiets gammelsproglige linje (klassisk sproglige). Jeg bestod    prøven uden videre, selvom jeg havde været nervøs. Var jeg ikke bestået, skulle jeg have fortsat undervisningen i hele sommerferien og så efter sommerferien have været op til en ny prøve.
   Gymnasiet, Ribe Katedralskole, begyndte det nye skoleår i august. Der var tre linjer: matematisk med matematik og fysik som hovedfag, nysproglig med tysk og engelsk som hovedfag og gammelsproglig med latin og græsk som hovedfag. Af andre nye fag var der fransk, oldtidskundskab og religion (i stedet for kristendomskundskab). Tilsammen var vi ca. 40 elever. På den gammelsproglige linje var vi kun seks: Erik Jørgen Hansen, Knud Kastrup, Birgit, Anni og Clara Lerche og mig. Matematik, tysk og engelsk havde vi sammen med matematikkerne, alle de andre fag med undtagelse af latin og græsk (som vi havde alene) havde vi sammen med de nysproglige. Gymnastik/sport havde drenge og piger hver for sig i hver deres gymnastiksal.
   Det meste af året cyklede jeg til skole, enten over Harreby og Obbekær, 16 km eller over Enderupskov og Seem, ca. 18 km. Selvom der ikke var gear på cyklen, kunne jeg klare turen på lidt over en halv time. Om vinteren havde jeg dog i nogle måneder buskort fra købmanden i Enderupskov, så da skulle jeg kun cykle 4½ km.
   Lige en lille episode fra undervisningen, som Erik Jørgen Hansen, senere forskningsleder på Socialforskningsinstitut i København og professor ved Danmarks Pædagogiske Universitet, omtaler i sin bog ”Mit 1900-tal”. Han og lektor Sandfeld var politisk meget uenige, idet Erik dengang nærmest var socialist og lektor Sandfeld hadede både nazismen og kommunismen, hvad der også ofte kom frem i hans undervisning. Vi havde ham i 2.g i engelsk alene for os seks klassisk sproglige. Undervisningen foregik i et lille lyst lokale foran rummet med skolens klenodier, nemlig ældgamle store bøger fra tidligere århundreder af skolens levetid. Jeg citerer fra Eriks bog: ”Sandfeld var i gang med en provokerende politisk tolkning af en upolitisk engelsk tekst i dagens lektie. Jeg afbrød ham og sagde, at hans tolkning var helt ved siden af og udtryk for en anti-kommunistisk holdning uden grundlag overhovedet i den pågældende tekst. Sandfeld for op med direkte retning mod mig og soleklart parat til et korporligt overfald på mig. Jeg så ingen anden udvej end at flygte ud af indgangsdøren. Denne dør var imidlertid nærmere ved Sandfeld end ved mig. - Jeg tog fat i det første bord og skubbede det i retning af Sandfeld, dernæst et par stole og herefter det næste bord. Klassekammeraterne sprang til side, men jeg bemærkede til min glæde, at Oscar, den stærkeste af os tre drenge i klassen, tydeligt stod parat til at gribe ind, hvis jeg ikke slap fra Sandfeld, men jeg nåede det og styrtede ud af døren”. - Jeg husker tydeligt episoden, bl.a. at Clara var ved at komme i klemme, da Sandfeld prøvede at skubbe det bord, som Erik sad ved, til side, så hun måtte springe op over bordet bag hende. Om jeg var klar til at gribe ind, husker jeg ikke, men det er nok muligt, for var jeg gået imellem Erik og Sandfeld, tror jeg ikke, han var gået løs på mig.
   Jeg blev aldrig glad for at gå på Ribe Katedralskole i de tre år, måske skyldtes det delvist, at den lange cykeltur gjorde mig træt, så jeg var nødt til at sove 1-2 timer, når jeg kom hjem, delvis at jeg havde svært ved sprog, og delvis, at jeg ikke brød mig om vor lærer i latin og fransk frk. Willemoes. Jeg var nu heller ikke særlig dygtig i latin, og jeg fik aldrig mine gloser skrevet ned i navneform, hvad Willemoes krævede. Det opdagede hun en dag og gav mig en ordentlig omgang og forlangte, at det skulle være gjort til næste dag. Det fik jeg så gjort, men opdagede alt for sent, at jeg havde fået dem skrevet ind i mit hæfte med græske gloser, hvor der også var et synderligt rod. Næste dag spurgte hun, om jeg havde fået det gjort og jeg svarede ”ja”, men hun forlangte ikke at se mit hæfte, hvad hun ellers havde sagt, at hun ville, dagen før. Havde hun set det, var jeg bange for, at hun havde fortalt vor græsklærer, Ladegaard, om det. Han ville nu nok ikke have taget sådan på vej, som Willemoes. Når hun ikke ville se mit hæfte, skyldtes det muligvis den hårde tone, som jeg havde svaret hende på. Jeg husker, at jeg havde tænkt på at ville svare, at var mit arbejde ikke godt nok, kunne hun jo bare sætte mig ned i karakter, men jeg ønskede ikke at blive skældt ud af hende på den måde. Det fik jeg dog ikke sagt, da hun som sagt ikke forlangte at se mit hæfte med gloserne.
   Fra studentereksamen husker jeg, at da jeg ikke forstod ret meget af latinen, og da slet ikke kunne oversætte Ciceros breve, repeterede jeg kun det allerletteste, nemlig Cæsars gallerkrige. Og jeg kom op i et stykke fra Cæsars gallerkrige, selvom der blev sagt, at det blev der aldrig givet opgaver i.
   Ved translokationsfesten i skolegården var mit navn det første i alfabetet, så ved udleveringen af eksamensbeviserne, blev jeg først kaldt frem. Lige før højtideligheden begyndte, kom rektor Jørgensen hen og spurgte mig, hvordan Sicard skulle udtales. Jeg sagde det til ham; men da han skulle nævne mit navn, standsede han et øjeblik op foran Sicard, hvorefter det hurtigt kom med tryk på første stavelse. Bagefter kørte holdet rundt i byen i åben hestevogn og besøgte en del af de studenters hjem, der lå i Ribe. Først havde vi dog været henne på pladsen ved Sct. Katarina kirke og danset om springvandet.

Teologistudiet i København. 1954-1960.
   Det teologiske studium begyndte med en række forelæsninger, hvor de forskellige professorer og andre lærere ved det teologiske fakultet fremlagde deres fag for os nye studerende. Der blev her gjort opmærksom på, at tilgangen til faget måtte være videnskabeligt. Min bror Sejer var 3 år tidligere kommet med den indstilling, at det teologiske studium hele vejen igennem måtte være en påvisning af Guds indgriben i historiens gang. Han blev dybt skuffet, og da han samtidig følte sig meget ensom, var han en aften gået en lang tur i Københavns gader, hvor han havde mødt nogle Jehovas Vidner, der syntes af have samme indstilling som ham. Da han hos dem mødte venlighed, tog han mod deres indbydelse til et af deres møder, og på den måde endte han selv som et Jehovas Vidner til stor sorg for Mor og Far.
   Jeg har aldrig ladet mig ryste af de videnskabelige resultater, men mener f.eks. ikke, at udviklingslæren strider mod, at det er Gud, der er skaberen gennem udviklingen. Tager vi f.eks. rækkefølgen af skabelsen i de syv dage (eller perioder) i 1. Mosebog og sammenligner den med rækkefølgen i udviklingslæren er der jo en forbavsende lighed. De bibelske skrifter er selvfølgelig skrevet af mennesker med deres mulighed for at give forkerte historiske eller geografiske oplysninger, men det var mennesker, der levede med tro på Gud som deres Herre og Frelser. Fordi et menneske er gennemstrømmet af Guds Ånd, betyder det jo ikke, at han eller hun ikke kan huske forkert.
   Man gik ellers straks i gang med at læse ”Filosofikum”, et studium i filosofi, psykologi og logik, som alle universitetsstuderende skulle aflægge prøve i for at måtte læse videre. Prøven blev taget efter et år. Jeg husker, at jeg kom op i det fænomen, at nogle mener, at have oplevet eller set noget tidligere,- nogen mener i et tidligere liv. ”Deja-vue” hedder det vist. Jeg forklarede det på min egen måde, nemlig som et ganske kort udfald af hukommelsen, samtidig med, at det, man lige havde set eller oplevet, syntes at have fundet sted meget tidligere, måske år tilbage, ja måske i et ”indbildt” tidligere liv. Min teori blev accepteret af censorerne.
   Samtidig med filosofikum gik man også i gang med hebraisk.
   I det første års tid boede jeg ude i Hvidovre i et værelse i samme lejlighed, som min bror Harald og hans kone Bente havde lejet af Bentes stedmor. Der var et værelse, hvor hun havde opbevaret en del ting, og som hun ikke havde lejet ud til dem. Det lejede jeg. Deres første barn Erik var dengang kun nogle måneder gammel, og Bente havde arbejde på postgirokontoret; så når Harald skulle på universitetet, passede jeg ham. Jeg fik også maden hos dem mod betaling. En tid læste Harald og jeg kirkehistorie sammen, idet vi hørte hinanden i teksten, men det hørte vi op med, fordi Harald ikke kunne have, når jeg sagde, at hans svar var forkerte. Senere lejede jeg et værelse ude i Hellerup, indtil jeg fik Buhls værelse på kollegiet Studentergården. De forskellige værelser havde navne efter dem, der havde giver et beløb til opførelsen af kollegiet. Buhl havde været teologisk professor. På Studentergården læste jeg en tid Confessio Augustana sammen med stud. theol. Bent Hahn Kristensen, en bror til Curt Hahn Kristensen, senere sognepræst og provst i Rødding. Jeg trak mig dog hurtigt tilbage fra det, da Bent var langt dygtigere til latin end jeg, hvorfor jeg ikke fik noget ud af det. Han blev senere lektor ved Det teologiske fakultet. 
   Det var svært at komme i gang, idet en stor del af studiet var selvstudium. Jeg følte, at hebraisk var meget svært, så jeg gik til manuduktion, d. v. s. ekstra undervisning. Jeg valgte da også, at tage minimum i hebraisk, d. v. s. 40 kapitler af 1. Mosebog, 25 salmer og 15 kapitler profeter. Til gengæld skrev jeg speciale i missionshistorie om ”Evangelisk mission i Tanganyika med særligt henblik på Betelmissionen og Hajakirken”. Jeg og et par andre gik i den forbindelse til nogle timers særundervisning hos lektor Stampe, mest for at få vejledning om, hvordan vi skulle gribe vore opgaver an og få gode råd. Ofte sad jeg ude på Det Danske Missionsselskabs bibliotek i Hellerup og læste eller lånte bøger med hjem der ude fra. Jeg skrev opgaven i hånden, hvorefter Jørgen Thorsen, senere sognepræst bl.a. i Tjørring ved Herning, renskrev den på skrivemaskine. Jeg havde kun tre uger til at skrive opgaven, efter at jeg havde fået emnet opgivet, som var: ”Hajakirken i Tanganyika. En oversigt over dens historiske udvikling og på denne baggrund en undersøgelse af dens særpræg i nutiden”. Det skete fra den 19, januar til den 9. februar 1959. Jeg havde brugt ca. et år på forberedelsen. Opgaven blev på 58 tætskrevne A4 sider.
   På Studentergården boede også stud. theol. Niels Ove Rasmussen, som senere blev studierektor ved Bibelskolen i København og ændrede navn til Ove Vigilius. Han kom en dag til mig og indbød mig til at være med i en bibelkreds. Det var denne bibelkreds, der efterhånden udviklede sig til det evangeliske studenterarbejde Credo, der senere p. g. a. forlaget Credo måtte ændre navn til Kristeligt Forbund for Studerende, forkortet K.F.S. Vi havde dels en bibelkreds, der forholdsvis hurtigt blev delt i tre kredse, og dels indbød vi til større møder på universitetet, hvor vi havde en eller anden taler, jævnligt en taler fra Norges menighedsfakultet eller fra Sverige. Vi indbød ved at sætte sedler op på opslagstavlerne på universitetet og de andre læreranstalter og studiesteder og på studenterkollegierne og dels ved at gå rundt på kollegierne og banke på dørene og indbyde personligt. Blandt de første i Credo var også Johannes Eriksen, senere sognepræst i Odense, Flemming Frøkjær Jensen, senere sognepræst på Fur i Limfjorden og i mange år formand for K.F.S og hans senere kone Hanne, søster til Hans Erik Nissen. Endvidere Arne Kronborg Christensen, senere blot Arne Kronborg, sognepræst i Hirtshals og hans kone Emmy, der var en søster til Niels Ove. Hans Erik Nissen og hans senere kone Benedicte Rasmussen var i mange år forstanderpar på Luthersk Forenings Højskole i Hillerød. Vi var et par gange til nordiske studentermøder, bl.a. i Lillehammer i Norge. Og vi arrangerede også selv et internationalt studentermøde; jeg mener, det var på højskolen i Hillerød.

Spejderarbejde på Islands Brygge.
   Min storebror Harald var under sit teologistudium blevet involveret i spejderarbejdet på Islands Brygge på Amager. Han fik også mig med. Derude har jeg været leder både for ulveungerne, spejderne, juniorerne, seniorerne og roverne. De lokale ledere var Mogens og Jesper Klein. Det gav mig mange udfordringer, men også mange dejlige oplevelser, ikke mindst lange vandreture med roverne oppe i Nordsjælland eller nede ved Køge Bugt og Stevns Klint. Gruppen havde et hus nede på den gamle syd vold, hvor vi ofte overnattede. Engang havde hjemmeværnet øvelse der nede og en af dem kom slemt til skade. Han blødte i hvert fald voldsomt på det ene ben, så han kom ind i huset, og jeg måtte forbinde ham; men så snart, han var blevet forbundet, ville han ud igen.
   Som hjælper hos ulveungerne havde vi en ung pige, som kom fra et miljø med druk, skænderier og hvor det undertiden gik voldsomt til. Hun prøvede at komme ud af det, og klarede det også fint som spejderleder. Det gav hende den styrke og hjælp, hun havde behov for; men brødrene Klein sagde, at den eneste måde, hun kunne blive reddet på, var ved, at jeg giftede mig med hende, men hun var slet ikke min type. Så skete der også det, at hun døde et års tid senere.

Blåvandgård.
   Da jeg var midt henne i mit studium og arbejdede med mit speciale i missionshistorie ”Evangelisk mission i Østafrika med særlig henblik på Hajakirken”, fik jeg en henvendelse fra Det Danske Missionsselskab, om jeg ville hjælpe med på DMSs drengelejr på Blåvandgård ved Varde. Stud. theol. Preben Holm (senere sognepræst i Karup) var også blevet spurgt: så vi mødtes en aften på mit værelse på Studentergården, og blev straks venner, et venskab, der holdt resten af livet. Preben døde af kræft ca. 2011. Som leder af lejren var der en lærer Andersen, og som missionær kom Ove Bartholdy, som stod lige for at skulle rejse til Japan. Efter et par år som medhjælper, holdt Andersen, og jeg blev bedt om at lede lejren, hvad jeg gjorde i et par år, til jeg gik i gang med eksamenslæsning. Lejren var en drengelejr med op mod 80 drenge i alderen 6 til 12 år. I køkkenet havde vi Marie Møller, hjemmesygeplejerske fra Øster Højst, som køkkenleder. Hun og hendes mand blev også vore gode venner. Ud over Preben og jeg var Baylum med nogle dage, men han gik hen og brækkede benet og måtte indlægges på Varde Sygehus.
   Om formiddagen havde vi bibeltimer, og om eftermiddagen f.eks. idræt, afsluttende med en olympiade, hvor børnene var udklædt i forskellige landes dragter eller vi havde gamle danske lege eller vi var på udflugt bl.a. til Blåvand Fyr. Om eftermiddagen var der også hver dag mulighed for at komme ud at bade i Vesterhavet. Her skulle børnene hele tiden holde øje med en sidemand. Når der blev fløjtet en gang, skulle de to tage hinanden i hånden og række dem i vejret. Kunne de ikke det, fordi de var kommet for lang fra hinanden, så var det op af vandet. Så det lærde de hurtigt. Endvidere måtte de ikke komme længere ud end til en linje mellem to ledere, der var længst ud. Ved to fløjt skulle de komme ind.
   På trods af de strenge regler befandt drengene sig godt og kom igen året efter og havde andre med, så antallet steg fra ca. 40 til 80 deltagere.

Hvordan jeg traf Hanne!
   Året efter at jeg var begyndt på universitetet, blev jeg bedt om at tale ved spejdernes Sct. Hans bål i Fole. Det foregik i Ganderup syd for Fole. Da der var temmelig mange mennesker til stede, talte jeg så højt, som jeg kunne, så da Mor dagen efter spurgte min søster Caritas' lille pige Ruth (hun var 2-3 år gammel), hvordan det var gået, svarede hun: ”Morbror Oscar skældte sådan ud på alle menneskene”. Hun kendte nok til, at når der blev skældt ud, blev der talt højt. - Efter talen skulle jeg prøve at få de mindre børn i gang med sanglege. Der var en ung pige, som tjente på Majgård, Johanne Holm hed hun, som kom over og hjalp mig. Jeg inviterede hende derfor med til min fødselsdag to dage senere. Da jeg syntes, hun var ganske sød, tog jeg hende til borddame ved kaffebordet, hvad hun aldrig har glemt.
   Nogen tid efter da vi var til ”unggilde” hos Niels Thomsen oppe ved præstegårdsskoven, fulgte jeg hende hjem til Majgård. Ved nedkørslen til Majgård stod vi og snakkede og det endte med, at jeg tog afsked med hende med et kys, hvad hun vist ikke havde noget imod. Vi skrev så sammen, mens jeg var i København, og mødtes, når jeg var hjemme på ferie. Et par år senere, da vi gik en lang tur i Stensbæk plantage og gik ud over et åbent hede areal midt i skoven, satte vi os i lyngen i kanten af et hjulspor eller sandet vej, og dér spurgte jeg hende, om hun ville gifte sig med mig. Hun skrev sit ja i sandet. Da vi kom hjem, fortalte vi det selvfølgelig til mine forældre, og det blev fejret med kaffebord og flødeskumskager fra bageren.
   Da jeg var på Rømø for at præsentere mig for Hannes familie, sagde hendes Morfar, den gamle Carl Otte, til hende: ”Når du gifter dig med en vordende præst, så må du også være indstillet på at måtte følge ham ud i verden”. Lidet anende, hvordan det skulle gå, svarede hun, at lige meget, hvor jeg rejste hende, ville hun rejse med.
   Nabokonen, Anna Winther, havde jo også hørt rygterne om, at Hanne var blevet forlovet med provst Filtenborgs søn, så hun skulle jo op at se ”giraffen”. Hun skyndte sig så meget, så hun var lige ved at falde i møddingen, og da hun kom ind, spurgte hun, om hun kunne låne en skruenøgle, for en grund måtte man jo have til at komme. Da hun gik igen, var hun lige ved at glemme skruenøglen til megen morskab for os andre.
   Vi fik ring på den 12. december 1958, da vi rejste hjem til Hannes forældres sølvbryllup. Det skete tidligt om morgenen om bord på Storebæltsfærgen. 

Militærtjenesten 1960-1961.
   Dengang måtte næsten alle ind for at aftjene deres værnepligt ved militæret. Ved sessionen på Rødding Hotel, mens jeg gik i 3.g på Ribe Katedralskole, søgte jeg om at blive indkaldt til telegraftropperne, hvad jeg også blev, men da det var midt under min uddannelse i København, søgte jeg om udsættelse et par gange, for til sidst at gå op til søværnets provst Michael Neiiendam og talte med ham om at blive indkaldt som værnepligtig teolog ved søværnet. Det tog ham kun et par minutter med en telefonopringning at få mig overflyttet fra telegraftropperne til søværnet til en tjeneste som værnepligtig teolog, som jeg så blev indkaldt til en måneds tid efter teologisk embedseksamen. Jeg skulle møde i søværnets lejr, Arresødal lejren, i Auderød i Nordsjælland den 19. juli 1960 for at gennemgå rekruttiden, som bare var en 3-4 uger. På stuen, hvor vi var otte værnepligtige havde vi et godt forhold. De andre hjalp mig altid, når der var noget, som jeg ikke kunne finde ud af f.eks. at sætte geværet sammen. Jeg blev allerede her kaldt for ”præst”. En dag var der en af dem, der spurgte: ”Præst, har du ikke noget, jeg kan læse i.” Jo”, sagde jeg, ”du må gerne låne min Bibel”. Det ville han nu ikke. Jeg læste hver aften i min Bibel, som jeg var vant til, men blev aldrig generet pga. det, som jeg havde hørt, at andre var blevet, måske fordi jeg var lidt ældre end dem. Ofte havde vi da også samtaler om kristen tro og kristendom, om moral og etik og om sex, idet et par af dem pralende fortalte om deres første besøg hos en luder.
   Vi havde en korporal, som jeg ikke brød mig særlig meget om, idet han bl.a. bandede meget. En dag, da vi på et opstillet skib på pladsen skulle kaste et redningsreb eller tov ud samtidig med at vi i en messende tone skulle råbe et eller andet, sagde han: ”26 (eller hvad det var for et nummer, jeg havde), du skal messe”. Jeg misforstod ham og troede, at han hentydede til min kommende gerning som præst, så jeg svarede: ”Nej, jeg skal ikke”. At nægte at adlyde en befalingsmand, kunne være ensbetydende med, at man blev sendt over til lejrens øverstkommanderende for en reprimande eller inddragelse af orlov eller noget lignende. Jeg så, at mine kammerater næsten stod måbende og ventede på, hvad der nu ville ske. Men der skete ingenting. Jeg gav ikke korporalen en forklaring, men var klar til at give øverstkommanderende forklaringen på min misforståelse. En dag skulle vi ud at ro på Arresøen. Vi havde glædet os til det, men vi ønskede det ikke igen, for da vi var færdige havde vi alle vabler i hænderne og var stive og ømme i alle muskler af at ro næsten uafbrudt. På skydebanen var jeg ikke en særlig god skytter, for jeg havde i det hele taget en modvilje mod militæruddannelsen, ikke mindst da den runde skive som vi skulle skyde efter, blev afløst af papfigurer, der forestillede mennesker. Da havde jeg mest lyst til at smide geværet fra mig, men gjorde det dog ikke.
   Efter rekruttiden kom jeg ind på ”Marinekasernen København” på Holmen, hvor jeg fik mit eget kontor, hvor jeg fik lov til at sove, så jeg ikke hver aften skulle spænde en hængekøje op i en stor fælles sovesal og pakke den sammen igen næste morgen. Jeg afleverede også både gevær og bajonet og fik et sort rektangulært mærke med et rødt kors til at sy på overærmet. Jeg afløste Adolf Paulsen, søn af min gudfar pastor Paulsen i Højrup. Hans værnepligt var blevet forlænget med en uge, for at han kunne sætte den nye værnepligtige teolog ind i opgaverne. Da jeg var færdig med de 14 måneders værnepligt, måtte jeg på samme måde blive en uge længere for at sætte den nye ind i forholdene. Det var den senere biskop over Lolland-Falsters stift Holger Jepsen.
   Tiden på Marinekasernen blev ellers en dejlig tid. Jeg kunne næste komme og gå, som jeg ville, blot jeg overnattede på kasernen. Jeg skulle f.eks. ikke deltage i parader eller manøvrer, havde lige adgang til menige og alle befalingsmænd. En gang om måneden var jeg oppe hos Holmens øverste, en kommandørkaptajn, hvis navn jeg dog ikke husker, og for ham kunne jeg omtale alt, hvad der lå mig på hjerte med hensyn til gasterne, og en gang om ugen var jeg inde hos kasernens øverste – jeg tror, han var kaptajn - og forelægge ham forskellige ting. Det kunne f.eks. være en ansøgning om tjenestefrihed eller forflyttelse, som jeg havde skrevet for en af gasterne, men hvor der gjorde sig forskellige familiemæssige forhold gældende, som vi ikke havde villet skrive i ansøgningen. Hver dag i middagspausen sad jeg på mit kontor og modtog de gaster, som gerne ville have hjælp til et eller andet f.eks. til at skrive en ansøgning. Hurtigt blev det kendt, at de ansøgninger, som jeg havde udformet og skrevet meget oftere gik igennem end dem, gasterne selv skrev, også fordi jeg vidste, hvilke begrundelser der blev accepteret. Ofte måtte jeg også sige til en gast, at hans begrundelse var for dårlig, og at der derfor ingen grund var til at skrive en ansøgning, hvad de som oftest forstod. Det bevirkede, at der hver dag i middagspausen stod en lang kø af gaster uden for mit kontor, idet jeg jo kun lod en komme ind ad gangen; men det gjorde så også, at officererne så, ”at der virkelig var brug for den 
at de værnepligtige teolog”. Var der ting, som jeg ikke kunne klare, kunne jeg gå til min nærmest overordnede velfærdsofficeren. Sammen med ham arrangerede vi hver tredje måned, når der var hjemsendelse, en udflugt for dem, der snart var færdige med deres militærtjeneste. Turen gik altid med bus til Stevns Klint og Holmegårds Glasværk. Der måtte fra marinekasernen ikke medbringes øl, men vi var aldrig kommet ret langt mod syd, før bussen standsede ved en købmand, og et par mand blev sendt ind efter et par kasser øl. Der var dog ingen, der blev berusede på disse udflugter. 
   På Holmegårds Glasværk så vi, hvordan glaspusterne arbejdede og lavede de fineste ting i glas, idet de pustede ind i et langt rør, hvor der på den anden ende sad en klump flydende glas, samtidig med at de med en tang bearbejdede glasklumpen. I afdelingen, hvor man lavede syltetøjsglas, var der altid en forfærdelig larm, så man ikke kunne høre hinanden. Her oplede jeg at se, hvordan mænd var blevet en del af en maskine. Med en vuggende bevægelse stod de og flyttede syltetøjsglas med en tang fra en lille platform på størrelse med en spisetallerken over på en anden platform. Hvordan de kunne holde ud til det, time efter time og måske dag efter dag i denne infernalske spektakel, fatter jeg ikke; men måske kunne de heller ikke udholde det, men blev nedbrudt i løbet af kort tid. 
   Andre opgaver, som jeg havde på kasernen, var at bestille billetter i biografer og teatre f.eks. på Det kongelige teater. Derfor var Hanne og jeg da også flere gange i teater eller inde at se en god film, når hun kom til København. Endvidere stod jeg for udlånene fra kasernens bibliotek og kørte med bogvognen ovre på infirmeriet (sygeafdelingen) og skulle holde orden i bibliotekets bøger. Det mere ”præstelige” arbejde bestod i sygebesøg på infirmeriet eller militærhospitalet, i kasernens fængsel og ude i et fængsel på Østerbro. En gang blev jeg bedt af øverstkommanderende at tage ud at besøge en gast, der sad derude, og som havde forsøgt selvmord ved at skære sin pulsåre over. Jeg blev lukket ind i cellen, hvor han lå sammenkrummet på gulvet i et hjørne af cellen. Jeg var i tvivl om, hvad jeg skulle sige til ham, så jeg satte mig bare ned på gulvet ved siden af ham uden at sige noget. Noget efter kiggede han op på mig og blev klar over, hvem jeg var. Og vi fik en samtale i gang, idet han satte sig op. – Jeg husker en anden gast, der sad i kasernens arrest. Dér befandt han sig bedst, for her var ansvaret taget fra ham og andre sørgede for ham. Han begik ulovligheder blot for at komme ind på dette trygge sted. – En anden, som var blevet taget i biltyverier, fortalte mig, at han snart ikke vidste, hvor han hørte hjemme. Der var ingen, der brød sig om ham. Hans mor havde smidt ham ud af hjemmet pga. en mindre kriminel handling, han havde begået. Hun skiftede partner, som andre skifter tøj, så han snart ikke mere vidste, hvem der var hans søskende, og hvem der ikke var det. Og hans kæreste havde slået op med ham. Derfor var han rømmet fra militæret og havde sammen med en anden kørt land og rige rundt i stjålne biler, for folk kunne jo bare tage og låse deres biler. Undertiden når chaufføren gik frem og tilbage på fortovet, mens bilens motor gik, havde den ene sagt: ”Tør vi? ”, hvorefter de var sprunget ind i bilen og hurtigt kørt væk, mens chaufføren stod og råbte og fægtede med armene. Undertiden var de kørt ind foran en politibil for at se, om bilen var efterlyst. Hvad de ville have gjort, hvis politiet havde opdaget det, havde de ikke overvejet. På denne måde, ved at være ligemand både med menige og befalingsmænd og officerer, kom jeg ofte tæt ind på dem og blev den, som de betroede sig til, hvorefter jeg prøvede at hjælpe dem så godt, jeg kunne.
   KFUMs soldaterhjem lå på kasernens grund. Man skulle bare gå lidt hen ad volden bag kasernen, så var man der. Her var jeg næsten hver formiddag ovre at få kaffe og et rundstykke, og her holdt jeg gudstjeneste hver søndag formiddag selvfølgelig uden altergang. Før gudstjenesten var jeg rundt på hele kasernen for at invitere til gudstjenesten og tog mig god tid, for ofte fik jeg også her en god samtale med gasterne. Jeg husker én, som fortalte: ”Det kan godt være, at det synes, som om vi alle befinder os godt, er lystige og har mange kammerater; men vi er alle sammen meget ensomme. Det, vi taler med de andre om, er alt sammen overfladisk”. - En dag, jeg kom over på soldaterhjemmet, fortalte soldaterhjemlederen, at mælkemanden, som kom med mælken hver dag, og som vi hver formiddag drak kaffe sammen med, pludselig var død. Det gjorde et stort indtryk på os alle.
   Ved julegudstjenesten for alle værnepligtige på Holmen, som en af feltpræsterne stod for, virkede jeg som kordegn. Et par dage før, havde jeg været ude i Vestre Fængsel, hvor der sad soldater fra de forskellige værn. De blev samlet i et lokale, hvor jeg arrangerede forskellig underholdning, konkurrencer o. lign. og afspillede en række plader med bl.a. julesalmer og -sange og delte ud af bolsjer, chokolade og cigaretter, lige så mange, som de kunne ryge. De skulle sidde i fængslet også i julen; men på den måde prøvede jeg at live dem lidt op. At holde en andagt med dem havde jeg opgivet på forhånd; så var de nok ikke kommet.

Hjælpepræst på Nørrebro.1961-1963.
   En dag ringede pastor Richard Møller-Petersen ved Hellig Kors kirke på Nørrebro til mig, om jeg kunne tænke mig at komme derud som hjælpepræst. I første omgang sagde jeg nej, idet jeg forestillede mig, at jeg skulle til Jylland; men efter en dags betænkningstid, ringede jeg tilbage, at jeg da godt ville komme ud og tale med ham, og det blev så et ja. Jeg syntes, at det, jeg i min tid på Marinekasernen havde lært om Københavns ungdom, kunne være mig til nytte på Nørrebro. Foruden sognepræst Richard Møller-Petersen var der præsterne Tom Lønborg-Jensen, der var residerende kapellan. Han var søn af den kendte arkitekt Lønborg-Jensen, der bl.a. havde stået for restaureringen af Haderslev Domkirke. Endvidere Haldor Hald, der var tilknyttet sognet som kaldskapellan. Han var chef for Kirkens Korshær og blev senere biskop over Lolland Falster stift. Der var et fint forhold og samarbejde mellem kirkens præster og kirkens betjening kordegn Nielsen og kirketjener Kurt Dahlgaard.
    Ved bispeeksamen hos biskop W. Westergaard Madsen sammen med Bent Ølgaard skulle jeg aflevere en prædiken over saligprisningerne (Alle Helgens Dag) og et forslag til konfirmandundervisning. Desuden blev vi hørt i en græsk tekst fra Det Nye Testamente, som vi så samtalede om. Biskoppen tog os også med til en udstilling af arkitektforslag til nye kirker, udskrevet af Københavns Kirkefond.
   Ordinationen fandt sted i Hellig Kors kirke (bispeboligen var under restaurering) 4. søndag i advent den 20. december 1960. Til stede ved middagen i præsteboligen hos Alma og Richard Møller Pedersen var bl.a. Alma Møller Petersens far, pastor Poul Lange, tidligere missionær i Indien, Esther og Tom Lønborg Jensen, Haldor Hald og hans kone og min søster Linda og hendes mand Gilbert. Jeg har senere været ked af, at jeg ikke fik inviteret Far og Mor, men Far havde altid så travlt med sine prædikener ind mod jul, så jeg ikke troede, at han kunne overkomme at rejse til København. Jeg blev ansat af kirkeministeriet for et år ad gangen fra den 1. januar 1961. Ministeriets begrundelse for ikke at ansætte mig fra f.eks. 15. dec. var, at ”de unge præster rejste jo bare hjem i julen og begyndte i realiteten først på deres arbejde til nytår”. Hanne og jeg havde dog ikke råd til at rejse hjem, men jeg hjalp så bl.a. med uddeling af julehjælpen i sognet og assisterede ved altergangen. For det fik jeg et lille beløb udbetalt af menighedsplejen og et lille beløb fra kirkeministeriet for at have hjulpet ved altergang.
   Mens jeg var ved Hellig Kors kirke, fik vi tilbud fra Kirkefondet om en reklamekampagne for større kirkegang ved hjælp af reklamebureauet Harlang & Toksvig, som udarbejdede en række flotte reklamer, hvor det gennemgående tema var: ”Du er ventet og velkommen i Hellig Kors kirke”. Kirkebladet blev fornyet og i den første måned blev der uddelt en reklame til alle hjem hver uge, derefter hver 14. dag. Vor gode ven Aksel Terkildsen, som har stået fadder til Lisbeth, og som havde et firma, hvor de trykkede store plakater til bl.a. forretninger og firmaer, og jeg stod for organiseringen af uddelingerne. Det lykkedes at få hele sognet dækket af frivillige hjælpere, nogle kunne påtage sig at dele ud i en hel blok eller gade, mens andre kun kunne påtage sig en enkelt opgang. Jeg husker en dag, da jeg havde været i gang med at uddele kirkebladet i Struensegade, at et blad, der var revet midt over, faldt ned på fortovet. Da jeg lagde mærke til, hvor det var kastet ud, en lejlighed på 3. sal, tog jeg mig sammen og gik op for at sige, at hvis vedkommende ikke ønskede kirkebladet, skulle jeg nok sørge for, at de ikke fik det. Der blev straks lukket op af en midaldrende kvinde, og da jeg fremførte mit spørgsmål, om hun ikke ønskede kirkebladet, blev jeg budt indenfor. Det var et ulykkeligt menneske, og vi fik en lang samtale. Senere hen skete det, at der af og til var sat en pilsner ved vor dør, og jeg havde mistanke om, at det var hende, der på denne måde viste sin taknemlighed for mit besøg. - Reklamekampagnen øgede i løbet af året gudstjenestebesøget med op mod 20 procent, hvilket vi syntes var godt, da gudstjenesterne allerede i forvejen var temmelig godt besøgt. 

Mæglinger.
   Dengang var det sådan, at når ægtepar ville skilles og blot den ene ikke havde givet udtryk for, at han eller hun ikke ønskede, at en præst forsøgte mægle, skulle der foretages gejstlig mægling, og da enten manden eller konen i mange tilfælde overhovedet ikke svarede på henvendelsen om mægling, ja så blev der gejstlig mægling. Det var nok kun sjældent at en mægling lykkedes, forstået på den måde, at ægteskabet blev reddet og fortsatte mange år frem, men mæglingen gjorde i hvert fald det, at ægtefællerne ikke mere var så bitre mod hinanden, men kunne tale sammen, hvilket jo også var godt for børnene, at de f.eks. kunne have både Mor og Far med til deres fødselsdag. Særlig mange mæglinger havde jeg et år efter en længerevarende strejke, hvor ægtefæller begge havde gået der hjemme og slidt på hinanden. Under selve strejken var der også megen uro i gaden, fordi lediggang som sagt er roden til alt ondt og aldeles også til drikkeri.

Ungdomsklubben.
   Ovre i Nørregade havde kirken et hus, hvor vi havde en ungdomsklub. Der kunne komme en 15-18 Nørrebro-unge. Det var på det tidspunkt, da det narkotiske stof hash var ved at komme frem. Da en af vore unge havde været i kontakt med politiet, fordi de havde fundet hash på ham, tog vi spørgsmålet op i ungdomsklubben og advarede mod at begynde at tage det. Ved møderne kunne der undertiden godt gå temmelig vildt til, idet nogle af dem gerne ville afprøve, hvor langt min tålmodighed gik. Da de forstod, at jeg gennemskuede dem, var det pludselig ikke sjovt længere, og vi fik nogle gode møder, hvor vi fik snakket med dem, idet vi tog flere emner op, som var relevante for dem, f.eks. butikstyveri, øldrikkeri, forholdet til deres forældre og søskende, skolegang o. s. v.

Sct. Nicolaitjenesten.
   Ca. en gang om ugen gjorde jeg tjeneste inde i Sct. Nicolai kirke under Kirkens Korshær. Her kunne enhver henvende sig anonymt. Vi unge præster havde sædvanligvis nattjenesten, dvs. fra kl. 22   aften til 2 om natten. Der var mange ulykkelige skæbner, man her kom til at tale med. Jeg husker bl.a. en rig hustru og forretningskvinde fra Hellerup, hvis ægteskab var ved at gå i stykker, og en ung pige, der var blevet voldtaget som barn. Folk, der kun kom for at bruge kirken som varmestue, skulle vi afvise. En aften, jeg sad derinde sammen med Preben Holm (vi var altid to, en præst og en lægmand) kom der en posedame, som absolut ikke ville lade sig afvise af Preben Holm. Da vi ikke måtte have hende siddende dér, gik jeg hen og tog hende i armen og sagde, at nu måtte hun gå. Hun blev så vred på mig, så hun rejste sig, og jeg var nødt til at trække hende hen mod døren, men så forsvandt hun også. Et par dage senere, da jeg sad ovre på Møller Petersens kontor, så vi, at hun kom gående, tilsyneladende stilende mod præsteboligen Møller Petersen siger så: ”Hende tager du dig lige af”, hvorefter han forsvandt ind i stuerne. Da det ringede på, gik jeg ud og åbnede. Hun skulle lige til at sige et eller andet, men stopper så op og ser på mig, og genkender mig fra Sct. Nicolai Kirke, hvorefter hun drejer rundt på hælen og nærmest løber væk. Da Møller Petersen kommer ind på kontoret, spørger han forundret, hvad der skete, for hun havde altid været så besværlig at komme af med. Jeg måtte så fortælle ham om mødet med hende i Sct. Nicolai Tjenesten.    

Vort bryllup.
   Vort bryllup stod i Rømø kirke den 15. oktober 1961. Vi havde bedt pastor Jørgensen vie os.
   I midten af august skrev Hanne til mig, om vi ikke skulle holde bryllup i efterårsferien, hvad jeg sagde ja til; men jeg ville dog ikke være i stand til at komme til Rømø, så hun måtte selv ordne de fornødne papirer, og også selv tale med pastor Jørgensen. På selve dagen kørte Ingvor mig til Rømø sammen med Far. Vi stoppede op ved Hannes hjem, hvor Ingvor var inde at aflevere brudebuketten. Da festen skulle holdes i hendes hjem, var det begrænset, hvor mange af min familie, der kunne blive plads til. Mine svigerforældre ville gerne først og fremmest invitere deres naboer og venner. Jo, det var en anden tid dengang. - Hanne havde en kort hvid brudekjole på; det var på mode på det tidspunkt. Pastor Jørgensen talte over ordet: ”Ikke I har udvalgt mig, men jeg har udvalgt jer, for at I skal gå hen og bære frugt, og det megen frugt”.
   Festen blev som sagt holdt i Hannes hjem, hvor vi fik lammesteg og is til dessert. Lammeskindet lå i mange år under dækketøjsskabet, indtil det gik helt fra hinanden.

   Mennesker, jeg mødte i Hellig Kors sogn. 
   Der var en tidligere alkoholiker, som dog nu vist ikke drak ret meget mere. Han boede på et lille værelse helt oppe under taget i et af de gamle karreer. Jeg besøgte ham jævnligt. Der lugtede temmelig kraftigt oppe i hans lille hummer, så - som jeg sagde til Hanne - jeg er glad for, at jeg ikke kan lugte ret meget. Han blev syg og kom på Øresundshospitalet, hvor jeg også besøgte ham, og hvor han døde. Da broderen ikke ville tage sig af begravelsen, gjorde jeg det. Det var et usædvanligt følge, der fulgte kisten. Der var broderen, som dog trods alt var mødt op. Så var der to af hans kammesjukkere, den ene i sit gamle snavsede tøj, mens den anden havde fået lejet en smoking i dagens anledning. Der var vist også et par sygeplejersker fra Øresundshospitalet. Og så var der ”Mor Inger”, en dame som gjorde et stort kristent socialt arbejde ud fra Eliaskirkens krypt, hvor også den pågældende N var kommet. Nogen tid efter begravelsen fik jeg tilsendt en check fra de sociale myndigheder med meddelelse om, at jeg var blevet indsat som arving efter  ham, hvorfor man fremsendte sidste måneds folkepension, som ikke var blevet hævet. Jeg fik altså min første folkepension eller aldersrente, som det vist hed dengang, i en alder af 28 år. Men det blev så også min opgave at få ryddet hans værelse. Der var en stor bunke gamle grammofonplader, som jeg tog mig af, selvom de stadig lugtede flere år efter. Desuden beholdt jeg en ”De unges sangbog”, hvor der omme bagi var skrevet med hans rystende håndskrift: ”Jesus elsker alle spritdjævlens ofre”, sikkert noget, som han har hørt Mor Inger sige. Jeg gemmer sangbogen som et kært minde om ham. Engang havde jeg indbudt ham til at komme og være med ved en gudstjeneste og et møde for ældre i menighedslokalet efter en gudstjeneste. Ved altergangen, hvor han deltog, lagde jeg mærke til, at folk trak sig væk fra ham, så der var god plads på hver side af ham. Da jeg efter at have skiftet fra præstekjolen kom ind i menighedslokalet, sad han helt alene ved et bord, hvorfor jeg satte mig hos ham. Han lugtede ganske vist stærkt, men derfor må vi jo da ikke udelukke et menneske fra fællesskabet.
   OF var en tidligere værtshusmusiker. Hans kone var død af kræft. Jeg husker ikke, hvordan jeg lærte ham at kende, men vi blev gode venner på trods af aldersforskellen, så han ønskede også, at jeg skulle begrave ham, når han døde. Det blev der dog ikke noget af, da han endnu levede, da vi rejste til Canada. Han var meget optaget af, at vi havde de samme initialer i vort navn, altså O.F., hvorfor han også forærede mig et par af hans manchetknapper, hvor der var indgraveret bogstaverne O.F.
   En mand, boede i stueetagen i 2. baggård i Stengade. Lejligheden var fugtig og usund, da der tidligere havde været vaskekælder dér. Han havde en sjælden samling af bl.a. gamle måleinstrumenter fra sejlskibenes tid f.eks. sekstanter. En dag, jeg besøgte ham, sad han ude i køkkenet, hvor der var en ulidelig stank. Det var han nu også selv klar over, idet han løftede låget på panden, som han havde over gassen, og sagde. ”Ja, jeg er ved at stege nogle sild, men de er vist blevet lidt for gamle”, hvorefter han til min lettelse foreslog, at vi gik ind i stuen.
   Henne i Korsgade boede Ove og Esther Soust. Han sad hjemme i lejligheden på 2. sal hele dagen, da han havde sklerose, mens Esther var sygehjælper på det katolske Sct. Josephs Hospital i Griffenfeldsgade. De kom i Scleroseforeningen og kunne fortælle, at de fleste andre, der havde sklerose var blevet skilt. Belastningen havde været for stor for ægtefællen. Ove og Esther holdt sammen. Den kendte chokoladegrossist Thorvald S. Pedersen, der bl.a. importerede engelsk chokolade, var også blevet kendt med Ove og Esther og inviterede engang dem og os på en udflugt op til Nordsjælland, hvor han gav os middag på en fin restaurant og kaffe et andet sted. Han havde løst sognebånd til Hellig Kors kirke og deltog i gudstjenesterne, efter at han havde kørt sin kone, der var katolik til messe i den katolske kirke. Han forærede os også en lampe, fordi han ikke havde fået givet os en bryllupsgave (af den simple grund, at han ikke kendte os, da vi blev gift). Da Lisbeth blev født, kom han med en stor pakke med babytøj, og jævnligt fik vi Cadbury chokolade af ham. Han var for øvrigt gode venner med Chr. Bartholdy og var jævnlig på rejse sammen med ham. Efter at vi var rejst til Canada, holdt vi kontakt med Ove og Esther. Da vi var kommet hjem fra Canada, besøgte vi Esther flere gange i hendes lejlighed på Østerbro (Ove var død flere år før). Når vi ringede på, blev der ikke lukket op; vi måtte derfor banke på og ind gennem brevsprækken sige, hvem vi var. Vi ringede dog for det meste i forvejen, og da havde hun et stort kaffebord parat med masser af kager, købt hos bageren. Hun forærede os bl.a. den platte, der nu hænger i vor stue med portræt af Hanne og mig. Vi var kommet til at betyde så meget for hende, så hun havde fået lavet denne platte. Sidst vi besøgte hende var på et plejehjem, hvor hun lå i sengen uden at svare os, når vi talte til hende. Vi ville gerne have været med til hendes begravelse, men vi fik ikke bedt plejehjemmet om at give os besked, når det skete, Hun var et meget ensomt menneske.
   Maja Schmidt boede lige over for os i opgangen i Struensegade. Hun var en pensioneret sygeplejerske og var et hjertensgodt menneske, som vi ofte var inde hos, og som også ofte var inde hos os. Også hende har vi besøgt efter, at vi var kommet hjem fra Canada.
   En kvinde på Nørrebro, som vist havde det lidt svært ved at holde sig inden for lovens rammer. Engang kom politiet for at hente hende. Hun skulle ind at sidde nogle dage pga. et mindre beløb, som hun ikke havde betalt. Men hun sendte politiet videre til mig, idet hun havde sagt, at jeg ville betale eller lægge ud for hende. Det gjorde jeg så, selvom betjentene ikke syntes, at jeg skulle gøre det. En anden gang ringede hun, om jeg ikke ville ”komme med flasken”. Jeg forstod ikke, hvad hun mente, men blev dog til sidst klar over, at hun gerne ville til hjemmealtergang, idet hun lå syg derhjemme. Udtrykket havde hendes far altid brugt.
   En yngre kvinde på Nørrebro havde flere gange været for at tale med mig. En aften jeg gik gennem Stengade, så jeg hende stå i porten, højst sandsynlig i håb om, at der kom en kunde. Jeg stoppede op og gav mig i snak med hende, idet jeg tænkte, at så længe jeg talte med hende, kunne hun da ikke drive sit lyssky arbejde som luder. Jo, der boede mange stakkels mennesker på     Nørrebro.

Toronto.1963-1966 

Beslutningen.
   En formiddag, da jeg kom over på Møller Petersens kontor, sagde han til mig, at der var noget, som han følte, han burde sige til mig. Han havde tøvet med det et par dage, fordi han var bange for, at jeg ville synes, at det var noget for mig, og han ville godt beholde mig noget længere som hjælpepræst. Han havde et par dage tidligere været til et møde for Dansk Kirke i Udlandet (DKU.), hvor taleren (vist nok fra DKUs hovedkontor i Odense) havde talt stærkt om, at man manglede ansøgere til stillingen som fast hjælpepræst i den danske menighed i Toronto i Ontario i Canada. Møller Petersen havde straks tænkt på mig. I Toronto havde man foruden førstepræsten, Poul Overgaard Thomsen, haft en ungdomssekretær, Karen Olsen, som havde taget sin afsked, og nu mente menighedsrådet og Overgaard Thomsen, at det menigheden havde brug for, var en præst mere, der især kunne tage sig af ungdomsarbejdet. – Hvad jeg sagde til Møller Petersen, husker jeg ikke, men jeg har nok sagt noget om, at det da lød spændende, men jeg måtte først tale med Hanne om det. Vi blev hurtigt enige om, at jeg skulle søge stillingen. Da vi var blevet forlovet, og hendes Morfar, den gamle Carl Otte i Skudstrup, hørte, at hun var blevet forlovet med en stud. theol., havde han jo også sagt til hende, at hvis hun giftede sig med en præst, skulle hun jo være klar over, at det kunne ske, at han rejste ud i verden som missionær eller i andet kirkeligt arbejde. Dertil havde hun svaret, at hun var parat til at følge med mig, hvor jeg end rejste hen.
   Jeg sagde så til Møller Petersen, at vi var villige til at blive udsendt af DKU til Toronto. Han ringede så til DKU og sagde, at han havde en mand til stillingen. Herefter fulgte en travl tid. Først var vi til en samtale med DKUs landssekretær Winther Johansen. Vi var på den canadiske ambassade for at søge om visum, vi skulle vaccineres mod kopper, (vi fik at vide på den canadiske ambassade, at Lisbeth ikke behøvede at blive vaccineres, fordi hun var så lille.) Vi skulle have vore ting pakket og sendt af sted og have billetter til Svensk Amerika Linjes skib Gripsholm (begge dele hjalp DKU os med). Huslejen skulle opsiges, vi skulle hjem og sige farvel både hos mine forældre i Gram og Hannes forældre på Rømø, og til sidst var der afskedsfesten i Hellig Kors sogn. I afskedsgave fik vi den blå keramiklampe. Af Marie og Knud Møllers i Øster Højst fik vi en sølvlysestage, og også af flere andre havde vi fået gaver.
   I september var vi til DKUs lands- og repræsentantskabsmøde i Rønne på Bornholm, hvor vi ved en middag mødtes med hele DKUs bestyrelse. Ved en festgudstjeneste i Rønne kirke blev jeg officielt udsendt af DKUs præsident biskop Fuglsang-Damgaard med tale og håndspålæggelse. Jeg tror, det er eneste gang, at der hos DKU er blevet foretaget en sådan udsendelse. Desværre glemte biskoppen helt at nævne Hanne. 
   Kort før vi rejste, var vi også indbudt til kaffebord hos Københavns biskop Westergaard-Madsen.

Tale ved afskedsfesten i Hellig Kors d. 1.september 1963.
   Nu er den tid så forbi, hvor jeg har fået lov til at være præst her i Hellig Kors sogn og gøre tjeneste her i vor smukke kirke. Det har været en tid, som jeg altid vil mindes med glæde, ikke bare fordi det nu blev det første sted, jeg fik lov til at gøre tjeneste som præst, og ikke bare, fordi det var i denne kirke, jeg blev ordineret til præst, men fordi jeg kan rejse herfra med stor taknemlighed til Gud og til menigheden, 
   Jeg har her mødt et kristent fællesskab, som kunne bære, og jeg har her mødt en menighed, som ikke var bange for at gå i gang med nye opgaver. Jeg tænker her i første omgang på indbydekampagnen sidste vinter. Man gik i Jesu navn, og mange ældre påtog sig en opgave med at indbyde i forvisning om, at Gud nok ville give dem kræfter, når de gik i hans navn.
  Jeg mødte her en menighed, som sluttede op om os præster med forbøn, og en menighed, som også forstod at give til kirkens arbejde, både når det var kirkens arbejde andre steder, og når det var menighedens eget arbejde.
   Min kone og jeg har mødt så megen kærlighed her i Hellig Kors, - en kærlighed, som vi slet ikke synes, vi har fortjent. Vi kan kun sige tak. Tak for jeres kærlighed og forbøn. Tak, fordi I gav os mod til arbejdet her, og fordi I gav os mod til at gå ind i arbejdet blandt danske i Canada. Og tak, fordi vi må rejse i forvisning om, at man fortsat vil bede for os, også når vi nu om en måneds tid rejser derover.
   En særlig tak til pastor Møller Petersen og pastor Lønborg Jensen for jeres venskab og gode råd og vejledning. Og tak til kirkens betjening, samfundsråd og menighedsråd. Tak!
 
Hvorfor drog vi ud?
   Ofte er jeg blevet spurgt om, hvad der fik os til at rejse ud. Mit svar må i første omgang være en henvisning til mit barndomshjem i Fole. Mor var jo russisk flygtning, og hele hendes familie boede i udlandet, fortrinsvis i Tyskland. Morbror Harald og hans familie   dog i Sverige, og tante Linda havde boet i Estland. Derfor var mit hjem meget udadvendt. Far var også kredsforbundsformand for Det Danske Missionsselskab (DMS) i Tørninglen provsti og arrangerede ofte møderejser i provstiet for hjemmeværende missionærer, som også ofte boede og talte i præstegården. Derfor hørte vi ofte om, hvad der skete ude i ”den store verden”. En stærk påvirkning fik jeg også af min sognepræst Richard Møller-Petersen ved Helligkors kirke på Nørrebro i København. Han var selv født i USA og havde været Europa-sekretær i Oxford bevægelsen. Hans kone Alma var født Lange. Hendes forældre havde været missionærer i Indien, hvor hun også var født. Min oplevelse under et studentermøde i Norge har også været medvirkende til, at jeg sagde ja til at rejse til Toronto, idet jeg på en måde også følte, at det var Guds kald. At Hanne sagde ja, fremgår af, hvad jeg allerede har fortalt.

Rejsen.
   Lørdag den 5.oktober 1963 skulle vi rejse med Gripsholm. Gilbert og Linda kørte os ned til båden, der lå neden for Amalienborg ved det, der nu er Amaliehaven. Skibet virkede meget stort på os. Vi fik anvist en kahyt med badeværelse på 1. klasse, men hørte ellers til på 2. klasse. Sagen var, at DKU havde en aftale med Svenska Amerika Linje om en reduktion i prisen (jeg tror, det var 25 %), hvis man fik en ledig kahyt. Vi skulle egl. have været af sted allerede i september, men da havde alle kahytter været optaget. Det var en dejlig stor kahyt med et stort koøje, og hvor der var plads til Lisbeths barnevogn (født d. 24. maj 1963), som vi fik hentet op fra lasten. Hver dag var der frisk frugt i en skål på bordet. Når vi gik ned for at spise, fik vi kahytsjomfruen til at se efter Lisbeth. Hun sov for øvrigt det meste af vejen over Atlanterhavet.
   Gilbert kom hen til os med en besked fra purseren, som gerne ville tale med mig. Jeg henvendte mig så på hans kontor, men fik først fat på ham kort før, vi skulle sejle. Det drejede sig om en gudstjeneste om søndagen, hvilket han mente, var for sent nu, at få arrangeret, men vi blev så enige om at indbyde til gudstjeneste den følgende søndag om bord.
   Allerede dagen efter, at vi var kommet om bord, altså om søndagen, var der evakueringsøvelse, hvor vi alle blev iført redningsveste og fik anvist vej til den redningsbåd, vi skulle i i tilfælde af skibbrud. En af dagene var vi med på en rundvisning på skibet, hvor vi bl.a. var nede i maskinrummet, et meget stort rum, der næsten strakte sig fra den ene ende af skibet til den anden. –
I spisesalen havde vi vort eget bord, hvor tjeneren var italiener, der ikke kunne ret meget engelsk, og som heller ikke var ret villig til at servere. Et par gange kom han slet ikke med desserten, og den sidste dag kom han slet ikke, hvorfor en dansk tjener ved et bord ved siden af vort sørgede for os. Han fik så heller ingen drikkepenge den sidste dag.
   Sidst på ugen hørte vi over radioen, at der var en storm på vej, som muligvis kunne ramme skibet. Så galt gik det heldigvis ikke. Vi nøjedes med udkanten af stormen; men det var et imponerende syn, da bølgerne begyndte at rejse sig. Bølger på 10-15 meters højde kom rullende frem mod skibet og løftede det højt op, før det gik ned i bølgedalen. Havet så ud som et vældigt klitlandskab, hvor ”klitterne” kom rullende frem mod en i en ustandselig strøm. Søndag morgen, da jeg kom hen i kahytten efter morgenmaden, blev jeg søsyg og måtte ind i badeværelset og kaste op; men det hjalp på kvalmen, så jeg en god halv time senere kunne klare gudstjenesten, der foregik i biografteatret i stavnen af skibet. Ganske vist måtte jeg hele tiden holde fast ved talerstolen, som sad fast på scenen, for at kunne holde balancen - også under velsignelsen. Alle pladser i salen var optaget, og der var også en del, der stod op, da gudstjenesten begyndte; men i løbet af gudstjenesten var der en del, der forlod lokalet, nogle nærmest grønne i hovedet og flere med hånden op for munden pga. søsyge. – Jeg talte på dansk, men vi brugte en svensk salmebog. Jeg havde prøvet at finde salmer, som også var almindelig kendte på dansk. Jeg talte bl.a. om kirken som et skib, hvor det gælder om at have Jesus med som kaptajn. – Som tak for gudstjenesten fik jeg en lille skål eller vase med Svenska Amerika Linjes 3 kroner på. - I kahytten holdt ikke mindst Hanne af at ligge på knæ i sofaen og kigge ud op bølgerne gennem koøjet. Vi var meget privilegerede med den store og lyse kahyt; det blev vi klar over, da vi var med nogle andre danskere nede at se deres kahyt under vandlinjen, hvor der ikke var nogen koøje, og hvor der faktisk ikke var andet end et par køjer.
   Rejsen gik op gennem Øresund forbi Kronborg, som vi kunne se i mørkningen. Næste dag så vi Norges fjelde lang mod nord, og senere fik vi et fjernt glimt af Shetlandsøerne.  Da vi havde passeret Norge, fik vi en telefonopringning af Gilbert. Det var rart, for afskeden med Danmark havde alligevel nok været sværere, end vi havde regnet med. DKU ønskede dengang, at deres udsendinge skulle sejle ”for at få deres sjæl med”, og det tror jeg var godt for os. Vi fik på denne måde otte dage til at omstille os til ”eventyret”, som nu var begyndt.
   Mandag den 14. oktober var vi tidlig oppe for at pakke vore sager. Efter morgenmaden var vi oppe på dækket, da vi sejlede ind gennem New Yorks havn forbi Frihedsgudinden og så de mange store skyskrabere på bl.a. Manhattan. I havnen skulle vi vente ved vores bagage, indtil det var blevet efterset og godkendt af toldvæsnet – det tog tid. Bagefter blev alle vore papirer grundigt kontrolleret, og da opdagede man jo, at Lisbeth ikke var blevet vaccineret mod kopper. Selvom jeg flere gange gentog, at man på den canadiske ambassade i København havde sagt, at hun ikke behøvede at blive vaccineret, var de meget betænkelige. Først efter at der var blevet tilkaldt en læge, fik vi lov til at slippe igennem med stærke opfordringer til straks at henvende os til en læge, hvis Lisbeth viste tegn på sygdom. 
   Udenfor i ankomsthallen stod pastor Eli Thorsøe Nielsen, hjælpepræst ved den danske sømandskirke, senere sognepræst i Viuf ved Kolding. Jeg havde forud skrevet til sømandskirken og spurgt om de ville hente os og sende os videre med det rette tog sent på eftermiddagen. På sømandskirken blev vi også godt modtaget af pastor Aage Schiøler, der kun havde været dér siden 1.juni 1963. På sømandskirken hilste vi også på den kendte entertainer Tribini, som havde underholdt på sømandshjemmet aftenen før.
   En lille ”morsom” tildragelse, mens vi var dér. Hanne fik pludselig sin menstruation, som hun ikke havde haft siden Lisbeths fødsel, og derfor havde hun ingen bind med i kufferten. Eli Nielsen og jeg blev så sendt ud i byen for at købe nogle, og det var selvfølgelig ham, der førte ordet. Han havde jo trods alt været i New York i over et år, men det viste sig, at han ikke vidste, at menstruationsbind hed ”maternity napkins”, så han forklarede: ”You know, this what women use, when they get their monthly bleedings”, og så fik vi, hvad vi skulle have.
   Hen på eftermiddagen kørte Eli Thorsøe Nielsen os til jernbanestationen, hvor vi havde reserveret billetter til nattoget til Toronto. Køen var lang ved billetlugen, og manden dér var umådelig langsom; men vi nåede da at få vore billetter og komme med toget.
   Stewarden i toget var sort. Det var noget helt nyt for os. I Danmark fandtes der jo ikke dengang ret mange sorte mennesker.

   I Toronto.1963-1966.
   777 Lawrence Ave., apt. 8
   Næste dags formiddag, tirsdag den 15. oktober, på vores to års bryllupsdag, ankom vi til Toronto, hvor vi blev modtaget af bl.a. pastor Poul Overgaard Thomsen (død 15. april 2003, over 90 år gammel). De havde set efter et ungt par med et barn på armen, så da vi kom med babyliften med Lisbeth imellem os, var vi i første omgang gået lige forbi dem. - Pastor Poul Overgaard Thomsen tog hvert år på jagt ude i bjergene i Vestcanada, så da vi nu endelig ankom, gav han mig blot en kort instruktion om, hvordan jeg skulle forholde mig, hvis der f.eks. skulle komme en begravelse, hvorefter han tog afsked. Heldigvis kom der ingen begravelser i den uge. - Det var lige før ”Thanksgiving”, så der lå store bunker af store runde orangefarvede græskar uden for de mange små købmandsbutikker. Poul Overgaard-Thomsen pegede på en sådan bunke og sagde: ”Det er vore æbler”. Jo, alt var stort i Canada. En af de første dage blev der holdt velkomstmiddag for os på et hotel, men da græd Lisbeth utrøsteligt, så Hanne og jeg måtte skiftes til at gå med hende på armen ude i hotellets hall.                                                                                     
   Toronto er hovedstad i provinsen Ontario og var en by på ca. en mill. mennesker med en udstrækning ca. 1½ gange så stor som Bornholm. Der var mange forskellige folkeslag i byen bl.a. var der et stort kineserkvarter nede i ”Down Town”. Vore naboer lige over for vor lejlighed (777 Lawrence Ave. apt.8) var et ægtepar, hvor han var skotte, og hun var londoner. 
   Der var masser af lejligheder til leje. Denne var malet lyserød, også kontakterne. Vindueskarme var der ingen af. Canadierne brugte ikke det at have potteplanter. Orla Simmelsgaard, der arbejdede i møbelafdelingen i en af Eaton,s forretningen sørgede for, at vi i første omgang lånte møbler (til prøve) gennem forretningen.   Vi fik hurtigt venner i Toronto. Arne og Elly Boye var en stor hjælp for os lige fra begyndelsen. Arne var dekoratør i en stor forretningskæde (”The Bay”) En af de første dage, da de var ude hos os, indbød vi dem til at spise med, selvom vi ikke havde andet end røde pølser. Jeg gik så over i en fødevareforretning, der lå lige overfor, hvor vi boede, for at købe noget sennep. Jeg glemte at slå efter, hvad det hed eller spørge Elly og Arne om det, men regnede med, at jeg sagtens kunne finde det, - troede jeg, men kom hjem med et glas peanutbutter. Det lo vi meget af. (Arne døde af cancer og tuberkulose i 2000, og Elly blev kørt ned af en lastbil i et fodgængerfelt i 2003 og blev dræbt, da hun havde været inde på et hospital for at få dialyse. Hun var allerede samme år, som Arne døde, blevet opereret for cancer i den ene nyre. Arne hjalp med i søndagsskolearbejdet og var også med som medhjælper på børnesommerlejren på Sunset Villa i 1966. Elly stod fadder ved Helles dåb sammen med Søren og Lis Søndergaard (og min søster Ebba og Ejnar Mikkelsen i Danmark)
   Lis og Søren Søndergaard blev også hurtigt vore gode venner. Engang da de besøgte os i vor sommerferie i 1964 i et sommerhus (cottage) oppe ved Gull Lake i Muskoka, havde Søren taget fiskestænger med. Det var første gang, jeg skulle prøve at slynge snoren ud, og det endte da også med, at krogen satte sig fast i Sørens buksebag.
   Søren var ansat hos Knud Simonsen, der havde et stort firma, der opsatte slagterimaskine over hele Canada (senere over hele verden) Knud var gift med Bente. Han hjalp os med at få fat på de store kasser med vort flyttegods, få dem gennem tolden og kørte det ud til vor nye bolig, en lejlighed (apartment 8 på 777 Lawrence Avenue). Han sagde også til os, at hvis der ellers var noget, de kunne hjælpe os med, skulle vi bare sige til. Til jul havde vi indbudt en ung dansker og hans canadiske veninde til at fejre jul sammen med os, men juleaftensdag var min løn endnu ikke kommet fra DKU. Overgaard-Thomsen havde ellers sagt, at lønnen altid kom før jul. Jeg fik kun tilsendt løn hver tredje måned og havde altså ikke fået noget, siden vi var rejst fra Danmark. Jeg ringede derfor til Knud og bad ham hjælpe os med et lån på 100 dollars, hvad han beredvilligt gjorde. Alle tre familier var med i ungdomsklubben, som samledes i kirkens undersal en gang om ugen og af og til også havde udflugter f.eks. ud til ”De blå bjerge” (The Blue Mountains), vintertur til Sunset Villa, en ejendom med et stort skovareal ejet af en dansk forening af samme navn, hvor vi bl.a. stod på skøjter på en sø i måneskin om natten (her var der 45 unge med) -  eller virksomhedsbesøg bl.a. til en bilfabrik. De fleste af de unge danske emigranter var kommet til Canada i midten af 50erne (1954-58), og den danske kirkes arbejde var begyndt i 1957. Hver efterår kom der stadigvæk en del nye emigranter, som så blev i Toronto og omegn vinteren over, hvorefter en del af dem rejste videre vestpå, når foråret kom. En del af disse nye emigranter kom også i ungdomsklubben.                                  Unge hjem: En vinterdag var vi inviteret til middag ude hos Bente og Knud og skulle have møde i Unge Hjem hos dem om aftenen. Da vi havde bestil wienerbrød til mødet hos en dansk bager, kørte jeg, efter at have kørt Hanne og børnene derud, af sted for at hente det, men der blev en voldsom snestorm, der varede i 3½ time, så al trafik sneglede sig af sted og mange biler gik i stå pga. for lidt benzin på tanken. Jeg nåede derfor først frem til dem hen ad ved 21-21.30 tiden om aftenen, men havde jo kunnet forsyne mig med et stykke wienerbrød, da jeg blev sulten. Der var wienerbrød nok til 20 mennesker.

På sprogskole.
   For at lære noget mere engelsk startede jeg kort efter, at vi var kommet til Toronto, på et ”sprog og statsborgerskabs-kursus”. Efter en optagelsesprøve blev jeg anbragt i 7. klasse og fandt hurtigt ud af, at jeg kunne noget bedre engelsk end de fleste andre i klassen. Klassen have 24 elever af 18 forskellige nationaliteter. Vi havde hver gang et frikvarter, hvor vi kunne få en kop kaffe og prøve at snakke med de andre elever. Jeg husker, jeg en dag begyndte en samtale med en græker og prøvede at fortælle ham, hvor jeg kom fra. Han kunne ikke rigtig forstå mig, men så nævnte jeg ”Queen Annemarie”, og han lyste op i et stort smil, og vi fik snakket lidt. Et par dage senere kom jeg til at tale med en anden græker, hvis engelsk ikke var meget bedre end den førstes; men jeg tænkte som så, at jeg kunne nævne dronning Annemarie, men det resulterede i, at han omgående drejede om på hælen og gik. Der var altså forskel på en royalist og en ikke-royalist. På sprogskolen lærte jeg også flere af de engelske Christmas Carols, som vi sang ved en fælles juleafslutning for alle klasserne.

Julen.
   Jeg husker vor første juleaften i Toronto. Julen kom til os. Hele dagen fulgte vi i tankerne med i, hvad der skete der hjemme i Danmark. Vi var jo fem, i Edmonton otte timer bagefter 
   I Toronto fejrede de fleste ikke juleaften, men derimod julemorgen, så da vi satte os til julebordet, gik viceværten ude på gangen og vaskede gulv, og mennesker fyldte fødevareforretningen på den anden side af gaden for at gøre de sidste indkøb før julehøjtiden. Vi skulle selvfølgelig efter gammel dansk tradition have gåsesteg (det fik vi også altid i mit barndomshjem i Fole), men hvilken gås! Der var næsten ikke andet end ben og skind og fedt. Året efter gik vi over til canadisk tradition og spiste kalkun.
    Overalt var der kulørte elektriske lys, endog på juletræerne i hjemmene. Vi syntes i begyndelsen, at det mere mindede om fastelavn, men efterhånden kom vi til at holde af det og syntes, at det hørte julen til. Vi endte endog med selv at have en lyskæde med kulørte lys til vort juletræ. Juleaften havde vi dog altid levende lys på træet, selvom det vistnok ikke var tilladt. Vore naboer i Edmonton, Elmer og Marlene Bly, som begge var ansat ved politiet, sagde dog aldrig noget til det, når de var inde for at se vort juletræ. På gaderne og på husene var der pyntet med kulørte lamper, gule, røde, grønne og blå. Uden for de fleste kirker, ja mange andre steder, også foran private hjem, var der opstillet julekrybber med Josef og Maria og barnet Jesus i krybben, med får og æsler og køer, med hyrder og de vise mænd, hvor figurerne kunne være i naturlig størrelse. Eller man kunne se julemanden, Santa Claus, med sin kane på tagryggen af et hus. Med Santa Claus mindedes man den hellige Claus i Grækenland, der ved juletid delte penge og udskårne figurer af dyr ud til fattige børn. I stedet for at sætte en sko i vinduet hængte børnene en stor strikket strømpe op på sengestolpen eller på kaminen. Heri lagde julemanden så et eller andet, som vi kender fra skoene; men det kunne også være en pebermyntestang, en bolsje-minispadserestok, ofte 20-25 cm. lang, som fedtede noget så grusomt. - Julen begyndte i begyndelsen af december eller snarere i midten af november, som det nu også er blevet skik i Danmark, hvor juletræet blev sat op og pyntet i stuen, men når juledag var ovre, var julen også forbi. Allerede 2. juledag kunne man se juletræerne smidt ud. Vi holdt os dog til vore danske traditioner. 2. juledag var dog fridag og blev kaldt Boxing Day og var den helt store bryllupsdag. Også jeg havde ofte vielser på den dag.
   Kun Juledag er helligdag. Der var dog også enkelte andre end den danske kirke, der havde gudstjeneste juleaften. Andre havde midnatsgudstjeneste, mens de fleste havde gudstjeneste tidlig juledags morgen, allerede kl.6, 7 eller 8. I den danske kirke havde vi selvfølgelig julegudstjeneste juleaftens eftermiddag, og da strømmede mange til, også andre end danskere, så vi måtte tage undersalen i brug ved hjælp af højtalere. Juleaften kunne der godt komme 180 mennesker, og det kunne vor lille kirke i Edmonton slet ikke rumme. Der var måske plads til en 100 til 120, når de sad tæt.
   Canadiske børnene fik deres gaver julemorgen af julemanden, Santa Claus, der sagde: ho ho ho, (en tradition, der også har bredt sig til Danmark. Da vi rejste fra Danmark i 1963, sagde julemanden aldeles ikke dette mærkelige ho ho ho) og havde som sagt lagt dem i en meget stor strømpe, der hang på sengestolpen eller kaminen, hvis man havde sådan en. Den mente man, at Santa Claus kom ned gennem. Julekortene blev hængt på en snor tværs over stuen. Et ungt dansk par havde gjort det samme og taget et billede af det og sendt det hjem til deres forældre. Da de så det sagde de: ”Det står da vist ikke helt så godt til hos dem, som de skriver, når de er nødt til at pynte op med julekortene”.
    I Edmonton kunne vi så godt som hvert år regne med en hvid jul. Et år, hvor vi var inviteret til middag hos Lisbeth og Jørgen Carstensen (de stammede fra mit fødesogn Fole) skulle vi lige hen på slædebakken og have en tur, men bakken var blevet belagt med is, så da Lisbeth og jeg kørte ud over kanten, var vi nede hurtigere end vi nogensinde havde kørt på slæde. Jeg havde siddet foran på slæden med Lisbeth bagpå og lå hen over hende, da slæden standsede. Ingen af de andre ville prøve kælkebakken den dag.  

Vejret.
   Foråret kom altid hurtigt. Alt sprang ud i løbet af en uges tid. Sommeren i Toronto var varm og dejlig. Efteråret meget smuk med træernes mange farver. Vinteren bragte sædvanligvis en 2-3 kraftige snestorme med sig, som lukkede alle sidegaderne og til dels også de gennemgående gader med op til en meter sne i løbet af et døgn. I Toronto målte vi temperaturer ned til minus 18 grader C, hvilket jo ikke kan sammenlignes med de kuldegrader, vi oplevede i Edmonton. En søndag, jeg havde gudstjeneste, havde der været en kraftig snestorm om natten, så det var kun mig, der var kørende til kirken på College Street. De få andre, der kom, boede i nærheden og var gående. Der kunne også om vinteren komme et meget kraftigt isslag. En dag, jeg kom ud til vores bil, en lys folkevogn, var hele venstre side af bilen dækket af et tykt lag is. Jeg kravlede så ind i bilen fra modsatte side, rullede vinduet ned og slog ispladen, der var 1 til 2 cm. tyk, og som dækkede hele vinduet, ud indefra. 
   Senere, da vi var flyttet til 14 Mullet Road i Willowdale den 31. august 1965 ( til den 21.juni 1966), bakkede jeg en vinterdag ud fra garagen, men kunne ikke dreje bilen p.g.a. isslag på vejen, men måtte stå ud og give bilen et lille skub, så den snurrede halvvejs rundt, idet jeg støttede mig til fortovskanten. Langsom kom jeg ud til Young Str., hvor der var saltet.    

Helles fødsel.
   Den 28. juli 1964, 9 måneder efter vor ankomst, blev Helle født på Grace Hospital. Da der skulle gå 12 måneder, før den canadiske sygesikring ville betale for fødslen, måtte vi selv gøre det. Man ville ikke betale for fødslen af et barn, der ikke var undfanget i Canada. Hanne havde en dansk læge, dr. Wilhelmsen, men det blev ikke ham, der tog imod barnet, idet han var til fest og først kom tilbage, da barnet var født. Han sagde til Hanne, at hun da godt kunne have ventet til han kom, men hun svarede, at han da bare kunne være kommet tilbage lidt tidligere. Da jeg dagen efter fødslen var inde at besøge Hanne på hospitalet, havde jeg Lis Søndergaard med i bilen. Jeg kom til at køre forbi hovedindgangen, så jeg måtte køre en ekstra gang rundt om hospitalet på toppede brosten, hvilket (muligvis) bevirkede, at Lis, der var højgravid med tvillinger, fødte dagen efter. Hun sagde i hvert fald, at jeg havde sat fødslen i gang.
   Hanne fik let brystbetændelse, når hun ammede børnene. Da det engang en vinterdag var temmelig slemt, da hun ammede Helle, ringede vi ind til dr, Wilhelmsens klinik og fik lov til at komme med det samme. Det tog dog temmelig lang tid, for jeg måtte først skovle bilen løs, og da vi kom derind var der kun en enkelt sygeplejerske tilbage foruden rengøringspersonalet. Sygeplejersken fik dog fat i Dr. Wilhelmsen, som kom og gav Hanne penicillin. Pga. brystbetændelsen fik hun en sprøjte, der fik mælken til at standse.

Arbejdet i menigheden.
   Min opgave som ”assistant pastor” var foruden det almindelige præstearbejde at tage mig af børne- og ungdomsarbejdet. Der var mange unge emigranter i vor alder. Mange af dem var kommet til Canada i årene 1954-56, men der kom også en del i de tre år, vi var i Toronto, sædvanligvis om efteråret. De blev så vinteren over i Toronto, hvorefter en del af dem rejste videre vestpå om foråret.
   Vi samlede som ovenfor nævnt de mange unge i en ungdomsklub, som indbød til møder og arrangementer en gang om ugen i den tyske kirkes undersal på College Street. En del af aftenen var hyggeaften, hvor vi spillede forskellige spil (Dam, skak, æsel osv.) eller bordtennis. Derudover var der foredrag og diskussioner. Endvidere fastelavnsfest, hvor vi bed boller: En bolle blev hængt op i en snor, som en,  der stod på en stol svang frem og tilbage, mens to, en ung mand og en ung pige med bind for øjnene, skulle bide af den. Vi slog selvfølgelig også ”katten af tønden”, og der var også præmier for den bedste udklædning. Et år vandt jeg førsteprisen, den lille norske gummitrold, jeg har stående på mit kontor. Jeg var udklædt som vaskekone med noget af Hannes gamle tøj og en nylonstrømpe ned over ansigtet. 
    Ved Sct. Hans havde vi Sct. Hans bål ude på en farm, hvor vi arrangerede sangleje, og om efteråret, når majsen var moden, havde vi ”cornroast”, også ude på en farm. De hele majskolber blev kogt i en stor gryde, hvorefter vi gnavede majsene af, efter at kolben var blevet drejet i smør, og der var strøet salt på. Om vinteren havde vi skøjtetur med overnatning på Sunset Villa, hvor 45 unge deltog. Endvidere havde vi virksomhedsbesøg bl.a. til en bilfabrik. I 2006 fik jeg en hilsen gennem Lisbeth fra Nørre Nissum Seniorhøjskole fra en af dem, der havde været med i ungdomsklubben dengang, hvor han gav udtryk for, hvad det havde betydet for dem.

Børnearbejdet.
    Hver søndag havde vi søndagsskole i kirkens undersal samtidig med gudstjenesten, hvor der samledes en pæn flok. Når jeg ikke havde gudstjeneste deltog jeg i undervisningen. Lederen af søndagsskolen hed Inger Holm. Jeg husker også, at vi havde en udflugt ud til en lille ø, der lå ud for Toronto i Ontario Søen. Om sommeren havde vi børnelejr på Sunset Villa. Et år havde vi lånt nogle spejdertelte, hvoraf nogle var med løs bund. De var blevet anbragt i en stor halvcirkel. Øverst i halvcirklen lå et ledertelt og et telt med materialer. Desuden var der ledertelte i enderne af halvcirklen. Pigerne havde vi så til venstre og drengene til højre. En aften, hvor vi ledere havde siddet ved bålet og talt sammen efter lejrbålet og nu var ved at kravle i vore soveposer, lød der pludselig et højt skrig ude fra pladsen. Jeg skyndte mig ud og hen til drengen, der stod og skreg. Han sagde, at han var blevet bidt af en slange. Vi fik hurtigt fat på en lommelygte, og der på hans overarm var der tydelige to mærker efter et slangebid. Han må enten have stukket armen ud under teltvæggen, eller slangen må være kommet ind i teltet. Da vi ikke turde udelukke, at det var en giftslange, da der var fundet giftslanger både ca. 100 km. nord for og 100 km. syd for Sunset Villa, gjorde Arne Boje og  Joe Gjørup sig hurtigt klar til at køre ind til nærmeste større by Guelph, hvor der var et hospital. Samtidig bar jeg og en anden leder resten af de sovende eller søvndrukne drenge fra teltet over i materialeteltet, der havde fast bund, og vi tog alle deres ting og rystede dem grundigt for om muligt at finde slangen for at se, hvad det var for en. Vi fandt den dog ikke. Da Arne Boye og Joe Gjørup var kommet ind til hospitalet i Guelph og ringede på, kom der langt om længe en sygeplejerske, som spurgte, hvad de ville. Da de fortalte, at de havde en dreng, der var blevet bidt af en slange, lod hun dem komme ind; men de havde ingen læge på sygehuset om natten, for der skete sædvanligvis ikke noget om natten, men nu skulle hun nok ringe efter én. Langt om længe dukkede en læge op, så det var godt, at det ikke havde været en giftig slange, at drengen var blevet bidt af. Lægen nøjedes så med at give ham en indsprøjtning mod stivkrampe.
   En anden lille hændelse fra en af lejrene på Sunset Villa. En dag opdagede jeg, at nogle drenge havde gang i et eller andet ovre i det ene hjørne af pladsen. Jeg gik derover og så, at de havde lavet et lille bål, som de havde en gryde over, hvor de var i gang med at koge lårene af en ”bullfrog” (tyrefrø). De fortalte mig, at de havde hørt, at man godt kunne spise frølår, så det ville de prøve. Bullfrogs var nogle meget store frøer, der ynglede i de små skovsøer i skoven på Sunset Villa; men de var fredede. Så jeg fik stoppet deres foretagende, og ved næste samling af børnene pålagde jeg dem stærkt, at de skulle lade disse frø være i fred. I skovsøerne var der for øvrigt også skildpadder.

Panduro.
   Jeg havde købt min folkevogn ude hos en dansk forhandler af folkevogne. Panduro hed han. Han havde sit bilfirma ude i en lille landsby nordøst for Toronto. Engang bad han mig skrive en anbefaling for hans søn, så han kunne blive optaget på et luthersk kollegium. Da jeg havde gjort det, gav han mig en flyvetur i hans private 6 personers fly. Når han skulle til forhandlinger i f.eks. Montreal, var det billigere at flyve derop sammen med flere medarbejdere, frem for at de skulle rejse med tog og overnatte på hotel og være væk i flere dage. - Vi fløj nu ud over Ontariosøen ned til Niagara Falls, som han kredsede lavt hen over. På vej hjem langs kysten var vi nede et sted og drak kaffe. Det blev en uforglemmelig oplevelse. Hanne lå i de dage på sygehuset efter at have født Helle.

Officielle middage m.m.
   Det var naturligt, at præsterne inviteredes med til receptionen ved åbningen af konsulatets nye lokaler, hvor også The Lieutenant Governor fra Ottawa og den danske generalkonsul var til stede. I forbindelse med Ribes biskop Dons Christensen besøg var vi med til middag hos konsulen, hvor jeg blev bedt om at bede bordbøn. Middagen sluttede med salatblade i olie godt overstrøet med peber og derefter pandekager med rom i.  
   Endvidere var jeg med ved en reception i forbindelse med åbningen af en udstilling af danske plakater på universitetet i Toronto. 

Kirkebyggeri.
   Mens vi var i Toronto, var vi med til at bygge den nye danske kirke, som blev den største danske kirke uden for Danmarks grænser. Efter lang tids søgen fandt man endelig en passende grund på Finch Avenue i Willowdale i den nordlige del af byen. Den danske arkitekt Poul Halling havde tegnet kirken og stod også for byggeriet. Før man gik i gang, var vi rundt at se forskellige nyere lutherske kirker. Her blev jeg klar over, at i vor danske kirke var de to sakramenter, dåben og nadveren, en langt mere integreret del af vore gudstjenester end i visse andre lutherske kirker. Vi kan f.eks. ikke forestille os et kirkerum uden døbefont og alterskranke. I en finsk luthersk kirke havde de ingen døbefont. Når de havde dåb, satte de blot en skål vand ind på alteret, og i en tysk luthersk kirke havde de ingen alterskranke. Når de havde altergang, lagde de blot nogle puder ind på trappen op til alteret. Det må være pga. Grundtvigs indflydelse, at både dåben med døbefonten og nadveren med alterskranken har en så fremtrædende plads i vor kirke.
    Jeg husker ikke, hvor meget kirken kom til at koste, men jeg tror det lå dengang omkring de $100.000, som nok svarer til en 6 mill. kr. i dag (2006). Allerede i 1965 indsamledes $10.000 til byggefondet, og i januar-februar 1966 ca. $ 4000, før vi gik i gang med en husstandsindsamling hos alle de hjem, vi havde forbindelse med og udsendte kirkeblade til. Ved selve indvielsen blev der givet 16.000 kr. Da generalkonsulen fyldte 76 år, ønskede han sig penge; han fik $ 400, som han gav til et alter til kirken. Man kunne også tegne sig for det beløb, som f.eks. en bænk kostede, og man kunne give sin frivillige arbejdskraft. Jeg hjalp f.eks. med at skrue kirkebænke sammen, skrue sæbeholdere op på toiletterne, hente specielle sten hos stenhuggeren til indgangen osv. Selve murerarbejdet blev udført af et italiensk firme; men Halling måtte være over dem hele tiden. Da to murere f.eks. murede op om hoveddøren og kom til toppen af indgangen, viste det sig, at stenene lå skævt for hinanden. De havde glemt at måle højdeforskellen tværs over døråbningen, mens de murede op. Det var også kun formanden for murerarbejdet, der kunne tale engelsk.
   Det blev en dejlig stor, lys og smuk kirke, vi fik, med plads til ca. 300 mennesker.Bag alteret var der køkkenfaciliteter, ”Kongesalen” til større møder, et bibliotek og flere andre rum. Under kirken var der som i mange andre kirker i Canada en undersal, hvor der kunne dækkes op til i hvert fald 400, som var det antal, der kom ved et ”åbent hus”-arrangement i forbindelse med indvielsen, hvor der blev serveret kaffe og kakao. 
   Foran på alteret stod et skriftord, som provst Overgaard Thomsen havde valgt; mens jeg fik lov at vælge et skriftord, der blev sat foran på alterskranken. Jeg valgte ordet: ”Vær stille for Herren”. Ved indvielsen var DKUs præsident biskop Fuglsang-Damgaard til stede og forestod indvielsen; samtidig fik provst Overgaard Thomsen overrakt ridderkorset. 14 dage senere holdt jeg afskedsgudstjeneste for at rejse vestpå.

Vestpå. 1966-1973
   I 1966 var stillingen som præst for den danske menighed i Edmonton blevet ledig og stillingen opslået, idet pastor Svenningsen var rejst. Vi havde lyst til at søge den. Det havde vi nok givet udtryk for over for pastor Emil Nommesen i London, Ontario. En dag dukkede han i hvert fald op hos i Toronto. Han ville bare lige høre, om vi havde fået sendt vor ansøgning til DKU, idet han mente, at vi absolut skulle søge stillingen. Det gjorde vi så, og fik den. I Edmonton ville de meget gerne have, at jeg tiltrådte så hurtigt som muligt; der var bare det ved det, at Hanne igen var gravid, og vi ville ikke rejse før efter fødslen. Hun syntes heller ikke, at jeg skulle bestille sovevogn i toget til turen tværs over Canada før efter fødslen. Jens blev født på Grace Hospital den 2. juni 1966. Jeg bestilte derefter straks billetterne, men der var ikke flere kupeer ledige med to sovepladser, så jeg måtte have to kupeer, hver med en enkelt soveplads. Hanne fik så den ene sammen med Jens, mens jeg sov i den anden sammen med Helle og Lisbeth. Allerede 17 dage gammel blev Jens døbt (den 19. juni) i den store nye danske kirke, hvor Sonja og Ejvind Christiansen og Yrsa Thure stod fadder. Også Hannes søster Kirstine og hendes mand,  Peter Brik i Bevtoft blev indskrevet som fadder. Gudstjenesten var også min afskedsgudstjeneste. 
   Da var vi allerede i fuld gang med at pakke. Om mandagen blev vor bil, en lille folkevogn hentet for at blive kørt til Edmonton af en militærmand. Det var et firma, der havde specialiseret sig i at køre private biler fra øst til vest. Så vidt jeg husker skulle vi intet betale for det, og bilen blev afleveret i Edmonton et par dage efter, at vi var ankommet. Om mandagen var Hanne og Yrsa Thure også ude at købe en ny kjole til Hanne, ”for hun havde ikke noget at rejse i”. Jeg har mange gange drillet Hanne med, at det var den grimmeste kjole, hun nogensinde har haft, men den var behagelig til rejsen, og det var da det vigtigste. Om tirsdagen kom flyttefirmaet efter alle vore ting, og vi begyndte den lange togrejse tværs over Canada, - en rejse, der varede 2½ døgn.  Maden var inkluderet i prisen, så ved måltiderne gik vi blot hen i spisevognen. Jens’ mælk holdt vi koldt med knust is, som i store blokke blev brugt til togets kølesystem. Foruden Jens, der jo kun var 3 uger gammel, havde vi jo Lisbeth på 3 år og Helle på 2 år, så vi havde nok at se til.
   I de 2½ døgn kørte toget næsten uafbrudt, kun i Saskatoon holdt det i 20 minutter. Den første 1½ døgn gik rejsen gennem næsten uafbrudt skov. Træer og klipper fór forbi vinduerne, kun af og til i et sekund afbrudt af en flod, som toget passerede. Efter 1½ døgn kom vi så ud på prærien i Saskatchewan og Alberta, der både bød på store uopdyrkede øde landskaber, men også på store hvedemarker. Hvor der lå en ”landsby” kunne ses, fordi der var kornsiloer, ligesom man i Danmark kan se en landsby rundt om landsbyens kirke.

Canadas og Albertas størrelse.
   Vi fik på denne togrejse et lille indtryk af landets størrelse. Canada er ca. 219 gange så stort som Danmark og havde dengang ca. 18 mill. indbyggere. Provinsen Alberta, hvor Edmonton er provinshovedstad, er ca. 15 gange så stor som Danmark og havde dengang ca. 2½ mill. indbyggere, hvoraf ca. ½ mill. boede i Edmonton, knap ½ mill. i Calgary, ca. 1 mill. tilsammen i de næste 10 største byer, mens resten ca. ½ mill. boede spredt ud over provinsen. Der kunne altså være meget langt mellem naboerne.

Klimaet i Alberta.
   Klimaet i Alberta var fastlandsklima. Om vinteren kunne der være frost fra begyndelsen af november til hen i april, og lagde man dertil en måned i hver ende, hvor der kunne være nattefrost, nåede vi op på knap 7 måneders vinter. En vinter blev Edmonton kaldt Canadas fryseboks, idet temperaturen på intet tidspunkt nåede op over 0 grader Fahrenheit, svarende til minus 16 grader Celsius. En nat målte Ove Klostergaard, der boede i nærheden af os, temperaturen til -56 F, som svarer til -48 C. Kørte man ud på landet om vinteren havde jeg altid et tykt stearinlys med i bilen. Det var blevet anbefalet, for kørte man fast, kunne man med et tændt lys og en lille sprække ved vinduet opretholde en temperatur på omkring frysepunktet, så man kunne overleve. Det kunne vare længe, før en anden bil kom forbi, og man skulle ikke vove sig ud i kulden og prøve til fods at nå frem til en beboelse, når temperaturen var nede omkring minus 20 grader. Der kunne godt være flere kilometer til nærmeste farm. Hver vinter var der da også mennesker, der var frosset ihjel, fordi de havde forsøgt at nå frem til en farm.
   Når bilen havde stået ude i disse kuldegrader, føltes det, som om hjulene nærmest var firkantede, når man f.eks. kørte hjem fra et møde. Rat og gearstang var også blevet meget stramme pga. kulden. Under møderne forsvandt mændene med mellemrum, fordi de skulle ud og starte bilen og lade motoren køre nogle minutter, så den var mulig at starte, når de skulle hjem.

Besøg i Fort Saskatchewan Jail. 
   Det år, hvor vi havde den lange og hårde frostperiode, havde der været tøvejr i mellemjulen, men så sank temperaturen, og regnen gik over i stærk isslag og temperaturen sank og sank. Veje og gader var isglatte. Sand ville ikke blive liggende, og salt virkede ikke; men så fandt man på, i hvert fald inde i byen, at dumpe opvarmet sand på isen. Det bed sig ned i isen. Den første dag, efter at frosten havde sat ind, havde jeg besluttet at aflægge et besøg hos en ung dansk mand ude i Fort Saskatchewan Jail (et stort fængsel, der lå nogle kilometer nordøst for byen) uden at ane, hvor glat, der var. Jeg fandt hurtigt ud af at køre meget langsomt midt på vejen. Heldigvis mødte jeg ikke andre biler end dem, der i nattens løb var havnet i grøften. Danskeren havde fået en fængselsstraf for vold, idet han havde slået en uromager ned, der var kommet og forstyrret ved en privat fest. Hans påstand var, at den anden var i familie med dommeren, og at det var derfor, at han havde fået fængselsstraffen. Jeg måtte hver gang, jeg var derude, først tale med fængselspræsten (fra The United Church), som sørgede for at jeg fik tilladelse til at besøge ham, men så fik jeg også lov til at sidde direkte sammen med ham, uden et gittervindue imellem, som andre besøgende havde det. Gennem fængselspræsten fik jeg også lov til at forære ham et dansk Ny Testamente.
   En dag, jeg var ude i fængslet og traf fængselspræsten, fortalte han mig, at han havde haft en opringning fra et andet fængsel inde i selve Edmonton. Der var en mand, som gerne ville have besøg af en luthersk præst, og da fængselspræsten jo havde set, at jeg jævnlig kom og besøgte en indsat, spurgte han mig, om jeg ville besøge denne mand. Jeg sagde selvfølgelig ja, og tog dagen efter ud til fængslet. Det var et mere åbent fængsel. Det viste sig, at det var en ung indianer. Han havde været med i et indbrud, og en ”kammerat” havde angivet ham, - efter hans udsagn, for at få frie hænder over for hans kone, som han da også var stukket af med. Han var meget vred på denne ”kammerat”. Kom han ud og mødte han ham på gaden, ville han, sagde han, slå ham ned, selvom det ville betyde en ny fængselsstraf. Jeg fornemmede, at manden følte sig meget ene og svigtet, men da han havde bedt om at komme til at tale med en præst, lå det jo lige for at tale med ham om Gud. Da jeg sagde noget om, at Gud vil være os nær, hvem vi så end er, eller hvad vi end har gjort, svarede han, at det vidste han godt. Gud holdt øje med ham for at straffe ham for alt det, han gjorde forkert. Men da måtte jeg sige til ham, at det ikke var derfor, at Gud er os nær. Nej, Gud er os nær, fordi han elsker os og vil hjælpe os mod alt det onde i vort liv. Han kommer os nær, fordi han vil tilgive os for Jesu Kristi skyld, når vi angrer og bekender vor synd for ham. Vi fik en god samtale. Desværre fik jeg ikke lejlighed til at besøge ham igen, idet han, næste gang jeg kom ud til fængslet for at besøge ham, fik at vide, at han var blevet flyttet til et andet fængsel i Syd Alberta.
   På et af mine besøg ude i Fart Saskatchewan Jail så jeg en 20 - 30 unge mænd blive ført ind. De gik to og to lænket til en kæde, der gik ned gennem rækkerne. Også deres fødder var lænket sammen med en kort lænke, så de kun kunne tage korte skridt. Deres ansigtsudtryk var det mest triste og fortvivlede, jeg nogen sinde har set. Jeg glemmer aldrig dette syn af disse unge mennesker med de raslende lænker.

Vinter.
       Der kom sædvanligvis ikke meget sne ad gangen om vinteren, men da der jo kunne være konstant frost i op mod et halvt år, blev den sne, der kom, liggende, og et par centimeter om dagen kunne derfor godt give et ganske pænt lag på op mod en meter. Stien, jeg gravede fra indgangsdøren og ned til vejen, var ikke særlig bred. Jack Petersen, formand for menighedsrådet i flere år, kaldte det for en haresti. 
   Et år kørte vi ved påsketid ud i bjergene. Da der om sommeren er masser af benzintanke på strækningen mellem Jasper og Banff, regnede jeg med at jeg sagtens kunne få fyldt benzin på bilen, men da alle tanke på de første 100 km. var lukkede, besluttede vi at vende om og køre tilbage til Jasper. Vi nåede også lige en åben benzintank, da tanken var tom. På denne tur så vi, hvordan sneskred havde revet klipper og træer med sig, og hvordan de meget store snerydningsmaskine bare havde kappet de træer over der lå i sneen ud over vejen. På denne tur oplevede vi også, at bjerggeder kom ganske nær hen til bilen og kiggede ind af vinduerne, især oppe nær Columbia Icefield.

Kalkunen fra begravelsesfirmaet.
    Et år havde jeg haft 10 begravelser ud fra begravelsesfirmaet ”Foster and Mc.Garvey”, så som en god kunde fik vi til jul en stor 10 punds kalkun. Nu havde vi allerede købt en kalkun, der var halv så stor, og som lå i køleskabets fryseboks. Og hvad gør man så med en død kalkun, man har fået af et begravelsesfirma? Jo, man begraver den da selvfølgelig. Så jeg gravede et hul i sneen ude ved bagdøren til haven og lagde kalkunen derned. Hele haven var jo en fryseboks. Da vejret blev mildere, og det begyndte at tø i april måned, gravede vi den op og indbød nogle af vore venner til middag,

Sommeren.
   Sommeren kunne var varm og dejlig, men det kunne også ske, at der regnede det meste af sommeren. Vi havde dog sædvanligvis en ca. tre uger med fin solskin. Om sommeren kunne der komme en pludselig vejrforandring. Jeg husker, da vi den første sommer derude, altså i 1967, var på en menighedsudflugt ud til en mark i læ af noget skov, og alle havde fået sat deres grill op og var gået i gang med at grille. Vejret var rigtig dejligt, stille og klart uden en sky på himlen. En mand, som først kom noget senere, fortalte, at han over radioen havde hørt, at der var en storm på vej. Straks gik alle i gang med at slukke deres grill og pakke sammen, og før de var færdige, kom de første vindstød. I løbet af 15 til 20 minutter sank temperaturen op mod 25 grader. Først kom de kraftige stormstød, som efterhånden hvirvlede en støvstorm op, der blev efterfulgt af regn og store hagl på størrelse som dueæg, så der var ikke andet at gøre end at afbryde udflugten og søge hjemad.

Sommerferie.
   En sommer kørte vi nordpå og ville have overnattet med vor telttrailer på en campingplads ved Little Slave Lake, men den var lukket pga. ny beplantning, så vi kørte ind på en lille campingplads i skoven. Vejen var ført i en halvcirkel ind i skoven, og langs vejen var der ryddet campingpladser, hvor der var lavet et ildsted og opstillet et campingbord. Mens jeg gik i gang med at rejse teltet på traileren, og Hanne gik i gang med maden, bad jeg Helle hente en spand vand henne ved pumpen, der stod midt inde i ”halvcirklen”. Da jeg lidt efter så, at hun ikke havde været henne efter vand, spurgte jeg hvorfor. ”Jo, der lå en bjørn henne ved pumpen”. Da jeg gik lidt til siden, kunne jeg godt se, at hun havde ret. Mens det var lyst, gik den lidt rundt inde i skoven, men da det blev mørkt, gik den fra campingvogn til campingvogn og var også flere gange henne hos os. Min nevø Erik var med os på denne tur og sov bag i folkevognen, en stationcar, hvor bagsmækken lukkes op ved at man trykker på låsen. På et tidspunkt stod bjørnen op at bagsmækken, og da Erik ikke havde låst låsen i bagsmækken, frygtede han for, hvad der ville ske, hvis bjørnen tilfældigvis skulle komme til at trykke på låsen. Det skete dog ikke, men fremover huskede han at låse for bagsmækken. Bjørnen bed hul i vor tandpasta (som jeg ofte senere sagde i mine foredrag, var det nok eneste gang, den havde prøvet at få børstet tænder), forsøgte at bide hul i vor kølerdunk og jog en klo gennem et nyt plastikvaskefad. På et tidspunkt rejste den sig på bagbenene op på teltdugen, hvor Hanne lå sammen med John. Men ligesom en bjørn forsvarer sine unger, gør en menneskemor det også. Så hun rejste sig op og gav den et ordentligt slag på indersiden af poten, mens vi andre skreg op. Bjørnen skulle ikke have mere klinket med Hanne, så den forlod teltet. Jeg har andet steds set, hvordan et kraftigt teltdug (kanvas) var blevet revet i stykker af en bjørn; her blev der kun afsat mærker af kløerne, der kunne ses al den tid, vi havde telttraileren.
   Da vi videre på turen camperede oppe i nærheden af Rogers Pass, så vi allerede, da vi kørte ind til campingpladsen, en bjørn. Jeg sagde derfor til børnene, at de ikke måtte gå væk fra vor plads alene. Helle, otte år, og John, to år, var alligevel gået hen til toiletterne. Da de kom tilbage, spurgte jeg Helle, hvad de ville have gjort, hvis der var kommet en bjørn. Hun viste mig så, at de havde fyldt deres bukselommer med små sten; dem ville de da bare smide i hovedet på bjørnen. Jeg var glad for, at de ikke havde mødt en bjørn. På et tidspunkt kom bjørnen ud af skoven, så kun campingbordet var mellem den og mig. Skyndsomst fik jeg fat i min fløjte og fløjtede i den. Det havde jeg hørt, var den bedste og eneste måde, at jage en bjørn væk på, og det virkede også omgående.  - Lidt efter så jeg en bjørnemor på den anden side af vejen for vor campingplads. Jeg tog mit kamera og tog et par skridt ud mod vejen. Lynhurtigt var bjørnen oppe på bagbenene og vendt mod mig, mens den ene unge for op i et træ og den anden ind i skoven; men da bjørnemor så, at det kun var mig, gik den straks igen ned på alle fire og luskede med sine unger ind i skoven.
   I søen ved campingpladsen var der mange gedder, som jeg fangede en del af, som jeg tog med hjem i fryseren, da jeg næste dag var nødt til at køre hjem med Helle, så hun kunne komme til læge, idet hun havde brækket kravebenet. Jeg fik så også selv gipsen af håndledet, som lægen mente, muligvis var brækket, da jeg var faldet ned af en stol, da jeg havde været i gang med at male udhænget over indgangstrappen til vort hus. Den var heldigvis ikke brækket. På vej hjem spiste vi i en kinesisk restaurant. Det trængte vi også til, for turen hjem til læge var på ca. 500 km.
   Et år havde vi lejet en hytte ude hos O.P., som var dansker og dels var kendt for hans hjemmelavede snaps og dels for hans mange historier. En aften var Erik og jeg inviteret hen for at smage hans snaps. Her hørte vi også flere af hans historier. Engang havde han været på fisketur sammen med en ven, en nordmand, der allerede havde fange syv store ørreder og ikke kunne lade være med at drille O.P med at han ingen havde fået. De havde fulgt en bæk op i bjergene, da der dukkede en bjørn op. Den kunne selvfølgelig lugte fiskene, så O.P. sagde til vennen: ”Kom med en af fiskene”. Han havde så kylet den så langt ind i skoven, som han kunne. Mens bjørnen stoppede op for at æde ørreden, løb de videre ned af stien, men snart efter var bjørnen igen lige bag ved dem. Så fik O.P. fisk nr. to og kastede den ind i skoven, og sådan fortsatte det til bjørnen havde fået alle syv ørreder, samtidig med at de nåede ned til bilen og kom i sikkerhed, og nu stod de jo lige med hensyn til, hvor mange fisk de kunne komme hjem med og prale af.
   Det var også her i hytten, at jeg en aften hørte, at der var et dyr ude ved skraldespanden. Jeg listede mig ud i mørket med kameraet og rettede linsen mod skraldespanden, som jeg kun utydeligt kunne se i mørket. Det viste sig, at det var et stinkdyr. Når den bliver forskrækket, sprøjter den en meget ildelugtende væske ud af nogle kirtler, der sidder under halen, en væske, der kun kan fjernes med ketchup. Stinkdyret har sikkert kun opfattet blitzen fra kameraet som et lyn; den sprøjtede heldigvis ikke efter mig. En anden gang har jeg set en vildkat ved skraldespanden og en tredje gang en vaskebjørn.
   Noget, vi aldrig glemmer, var oplevelsen af nordlys. Det var især to gange, hvor det var særlig pragtfuldt. Den ene gang var, da vi kørte hjem fra lufthavnen syd for Edmonton, og den anden gang derhjemme. Røde, grønne og blå farver bølgede hen over himlen, trak sig sammen og voksede igen, så de fyldte hele nordhimlen. Det var som et flammehav i et eventyr.

Brev af 24. juli 1969. (bl.a. om tur til USA)
   Kære Mor og Far, kære alle sammen!
   Det er vist meget længe siden, jeg har skrevet et ”fællesbrev” og fortalt, hvad vi egentlig går og laver herovre i det store land. Tak    for alle brevene, vi har fået. Også tak for brevene fra Japan. (Jeg skriver med gennemslag, så dette brev går også dertil) (PS. Min søster Helle og Karsten Nørgaard var udsendt af Dansk Sømandsmission til Yokohama i Japan). - Sidste torsdag var vi inde i byen og se den store parade, der indleder den årlige byfest på ti dage ”Klondyke Days”. Paraden tog ca. 1½ time at køre forbi, og i avisen stod der, at der havde været over 200.000 tilskuere. Der var bl.a. et stort orkester af unge indianerpiger klædt i deres nationaldragter. - I går eftermiddag var vi ude på ”pladsen”, hvor byfesten er koncentreret.  Vi så bl.a. blå, grønne og mørkerøde kyllinger og tænkte jo så selvfølgelig på Helles sidste brev, hvor du fortæller, at I havde fået den slags i huset. Samme sted så man kyllinger, der kom ud af æggene. - Børnene prøvede forskellige karruseller for børn, og vi fik os bl.a. hver en stor ”milkshake”, vanilje, den smagte godt i varmen.
   I sidste uge havde vi besøg af en pensioneret lærerinde fra Århus. Hun var på besøg hos noget familie i Østcanada og havde købt sig en billet til 99 dollars med toget. Hun kunne rejse med den i en måned overalt i Canada, så hun havde fået lyst til at se landet helt ud til Stillehavet. Hun havde i forvejen skrevet til os, om vi ville hjælpe hende, mens hun var i Edmonton, så vi tilbød hende at bo hos os. Frk. Anderesen var 72 år, så børnene kaldte hende ”grandma”. (PS: Århusdugen har vi fået af Marie Andersen efter, at vi var kommet hjem til Danmark) En aften faldt samtalen på pastor Phillipsen. Hun mente at have truffet hans kone for mange år siden. Vi fandt dog hurtigt ud af, at det var Mor. Det var i 1934 på Vildsund(strand) Hotel, vistnok i juli måned. Mor havde fortalt om flugten fra Rusland. Hun fortalte forskellige ting, som jeg også husker, Mor har fortalt. Desuden huskede hun, at Mor, da talen var faldet på brug af fælleskalk under altergangen, havde sagt, at du, Mor, ikke troede, at nogen ville blive forgivet eller smittet under den hellige nadver.
   Vor sommertur til Staterne blev forsinket 3 dage pga. et dødsfald søndag nat 15. juni i en familie, der står os nær. Jeg var inde på hospitalet, da fru Arrildsen døde. Hun havde gennemgået en meget stor kræftoperation 3 dage før. Mens hun lå på hospitalet havde jeg gang på gang haft lejlighed til at tale med hende om det evige liv som en gave til os pga. Guds kærlighed gennem Kristus. Begravelsen foregik på dansk (den første begravelse, jeg har haft på dansk) og ud fra kirken. De fleste begravelser foregår ud fra et ”funeral home”. Sammenkomsten med kaffebord bagefter var også i kirkens undersal.
   Vi kørte så af sted sydpå torsdag den 19.juni. Bilen var godt lastet, og vi havde ”tent-traileren” (camplet) med. Vi spiste frokost ved Red Deer River, hvor børnene straks skulle hen og lege på nogle gynger og vipper. Vi så på afstand Helle og Jens på en temmelig høj vippe. Da Jens var oppe, fik han pludselig overbalance og styrtede forover og faldt af vippen, vel ca. 2½ meter fra jorden. Lisbeth stod heldigvis nedenfor og greb ham snarrådigt i luften, så han nøjedes med en stor skramme på hagen fra vippen. Lisbeth fik ros, mens Jens skældte hende ud, for han har desværre for vane at tro, at det er en anden, der er skyld i det, når han falder og slår sig. - Vi kørte så videre til Calgary, hvor vi sov om natten hos pastor Staal Nielsens. De er i Danmark i sommer, så jeg passer embedet der nede med en gudstjeneste hver 14. dag. Vi fik så de sidste ting ordnet og aftalt, og om aftenen havde vi møde med sommerlejrstaben dernede fra. Vi skal nu fra 16. - 23. august have fælles sommerlejr for børn med menigheden i Calgary ved Sylvan Lake midtvejs mellem Edmonton og Calgary, og jeg skal i år stå som leder. Det er tredie år, vi skal have lejren sammen. - I Calgary øsede regnen ned, så vi var glade for, at vi ikke den nat skulle begynde med at sove i teltet. Næste dag gik turen så videre sydpå i øsende regn. Hen mod aften kørte vi ind i bjergene, og da vi nåede frem til campingpladsen i Waterton National Park klarede det op, så vi fik traileren (påhængsvognen med telt på) slået op ind mellem bygerne, fik lavet mad på kogeapparatet og fik varmeovnen tændt, uden at der var noget, der sprang i luften for os. Pladsen lå ved en spejlblank bjergsø med vældige sneklædte bjerge bagved, og ikke langt fra pladsen brusede et stort vandfald. Børnene havde megen fornøjelse af at komme nær til de mange goofers (en slags jordrotter), egern og chipmunks (en mellemting mellem en mus og et egern) og så selvfølgelig med at gå rundt og stifte bekendtskaber. Det gjorde de under hele turen, så vi kom altid hurtigt i kontakt med vore ”naboer”, især hvis der var børn. Ofte inviterede vi så forældrene over til en kop kaffe om aftenen. Her i Waterton viste de to ældre mænd i hustraileren ved siden af sig at være danskere. De var fra en lille by Ohls, hvor jeg kendte et ældre par, Eriksens, som jeg havde besøgt på hospitalet i Edmonton. Jeg bad dem tage en hilsen med til dem. - Næste dag kørte vi ad en smal vej, der gik op og ned, ca. 30 km. op i bjergene til en dyb kløft. På vej derop løb der en bæver over vejen. Vi måtte dog skynde os videre sydpå - i øsende regn - for Lisbeth blev ved med at spørge: ”Er vi nu i Staterne? ” eller ”Kommer vi ikke snart til Staterne? ”. Jeg tror, hun forestillede sig et eller andet, der var anderledes. Ved grænsen måtte jeg ind og have nogle papirer udfyldt. Som dansk statsborger skal man have visum til USA og have udstedt et kort ved grænsen, som giver én tilladelse til at være i USA i et halvt år. Helle og Jens skulle ikke have visum, da de er født i Canada. I USA kørte vi straks ind i Glacier National Park, som måske er det mest storslåede bjerglandskab i Klippebjergene. Vi fulgte Going-to-the-sun” Road tværs gennem parken op over Logan Passet. Overalt rejste bjergene sig himmelhøjt til den ene side, mens afgrunden var til den anden side af vejen, og selvfølgelig mange steder uden værn. Det var slet ikke morsomt, når vejen var smal og gik i kraftige hårnålesving, og regnen piskede mod bilruderne, eller i den tætte tåge oppe omkring passet. Vi fik dog taget nogle billeder bl.a. med børnene, der legede i sneen. Nær udkørslen af parken kørte vi ind på en campingplads, hvor de enkelte pladser lå hver for sig inde under høje graner. Her blev vi søndagen over og ville have været med til en protestantisk friluftgudstjeneste, men da vi gik derhen søndag aften, var der ingen der. Et par dage efter fandt vi ud af, at grunden var, at de havde sommertid i Montana. Om mandagen gik turen videre langs parkens sydgrænse til en lille udpræget indianerby, Browning. Overalt vrimlede det med indianere, så man følte sig hensat til en af Westernfilm. Lige syd for Browning kørte vi forkert. Nogle miles fremme hørte asfalten op, så da blev vi klar over det; men en indianerfamilie i en gammel bil stoppede op og fortalte, at vi godt kunne komme igennem ud til hovedvejen ad den vej, vi kørte på. Det besluttede vi os så til at prøve, da vejen ikke var særlig bred, og jeg endnu ikke rigtig havde lært at bakke med traileren. Indianerne kørte foran, mens vi fulgte efter, til de ikke skulle længere. Vi vinkede farvel til dem og fortsatte. Et par gange kom vi igennem en indianerlandsby, fattige og med et væld af gamle bilvrag. Vi blev også klar over, at havde vejen ikke været nogenlunde tør, var vi aldrig nået igennem. Vi kørte nu på højsletten, men kom et par gange ret tæt ind under bjergene. Men vi nåede da ud på hovedvejen igen uden uheld.
   Videre sydpå havde vi hele tiden høje nøgne bjerge på venstre hånd. Det var en vældig højslette, vi kørte over, ingen træer, ingen huse, kun en sjælden gang en lille by, hvor en flod skar sig gennem landskabet, men mange store kvæghjorte. Natten blev tilbragt i bjergene oppe i nærheden af et pas, og hele natten øsede regnen ned, så det var en af de nætter, hvor nogle af os frøs, men det skulle blive værre. - Videre over kobberminebyen Butte til Lewis and Clark Cavern. Fra hovedvejen gik det her først en halv times tid opad i stærke hårnålesving, så videre med et lille tog langs en dyb afgrund, så med et andet lille ”tog” nogle hundrede meter længere opad med en stigning på ca. 60 grader. Vi nød rigtig udsigten her oppe fra. Hulerne var nogle vældige drypstenshuler, som det tog godt 1½ time at gå igennem. Op og ned, snart ind i store rum, hvor flagermusene puslede i hjørnerne, og stentapperne stak op eller ned overalt. Det blev en tur på 200 trin opad og 30 trin nedad. Vandet havde dannet de mest fantastiske statuer f.eks. Sante Claus (julemanden) med alle hans rensdyr, Madonna, alfer og dværge. - Da vi havde spist frokost, gik Hanne og børnene i gang med at samle fyrrekogler til juledekorationer, idet kogler af den størrelse koster 50 cents her i Edmonton ved juletid.
   Næste stop var Virginia City, kendt fra Bonanza-filmene. Det er nu mere en ”spøgelsesby”, dog delvis indrettet som en slags frilandsmuseum. Da vi kom dertil, øsede regnen ned, men det blev dog lidt bedre, så vi var inde for at købe souvenirs. Vi ville gerne have haft noget af kobber, da Montana er kobber-staten. Vi besluttede os for en stor kobberkedel, men … ”made in Germany”, så det blev til et smukt kobberfad i stedet for, ”made in Montana”. I Virginia City var der træfortove, og man fik et ganske godt billede af den stemning, der må have hersket her i byens velfærdsdage, da man havde fundet guld her i 1863. Det var en by, hvor revolveren havde siddet meget løst i bæltet. I løbet af seks måneder var der her begået ca. 190 mord. Vi slap dog levende fra Virginia City igen.
   I Ennis tog vi ind og fik os et ordentligt måltid mad. Børnene fik hver en chicken sandwich, dvs. et stykke ristet franskbrød med næsten en halv kylling på. Resterne fik vi med i en pose til ”hunden” (doggybag), så næste dag fik vi ”hunde”-mad til middag. Vi besluttede os for at køre lidt videre og så tage ind på et motel, men der kom bare ingen moteller, før vi havde kørt over en time, og det var blevet helt mørkt, samtidig med at det blæste og regnede. Et sted fik jeg pludselig øje på en mindre klippeblok, der lå lige midt på kørebanen, men kom dog så meget til siden, så jeg kun ramte kanten af den, og en kilometers vej længere fremme var den modsatte vejbane spærret, da man med store maskiner var i gang med at rydde et mindre skred. Vi var også nu kommet ind i et område, hvor der var sket et stort jordskælv i 1959, som bl.a. havde dannet en stor sø, The Quake Lake, Næste morgen kørte vi op til selve jordskælvsområdet, men kunne ikke se noget særligt pga. kraftig snestorm. Kørte så videre til og ind i Yellowstone Park, hvor der også var snestorm. Vi var dog ude af bilen et par gange for at se nogle af gejserne. Overalt i parken sydede og boblede det med kogende vand op af jorden. Det var rart at komme ind i den varme damp, selvom det lugtede af svovl, men der var så hundekoldt. Ved Old Faithful ventede vi, til den kom i udbrud. Ca. hver 55 minutter sender den en kogende vandstråle højt op i luften og har gjort det lige så længe, man har vidst om den - deraf navnet.  I parken, der er ca. 100 km. i hver retning, er der ca. 10.000 gejsere og varme kilder.
   Efter at have overnattet på et motel i West-Yellowstone, kørte vi nordpå i parken næste dag. Den største oplevelse den dag var de 15 bjørne, vi så, hvoraf fem var unger. Nogle af bjørnene var temmelig sky, mens andre var rent ud sagt frække. En af de største satte forbenene op på bilen. Jeg nåede lige at få lukket skråvinduet, da den forsøgte med kløerne at åbne den. Sjovt var det at have dette store bjørnegab kun adskilt fra os ved vinduesglasset. Det er forbudt at fodre bjørnene, men mange gør det alligevel, men det gør, at de bliver pågående og farlige. I den nordlige del af parken så vi, hvordan en gejser havde dannet et ”vandfald” af stenaflejringer i alle regnbuens farver, Mammoth Hot Springs kaldes stedet. Øst i parken stoppede vi op ved nogle store vandfald og så Yellowstone Grand Canyon, en meget stor og dyb kløft med klippevægge på begge sider flere hundrede meter høje. Her så vi også The Bluebird første gang. En helt blå fugl på størrelse med en krage. Hver gang vi senere så den, stillede Helle og Lisbeth sig op ved siden af hinanden og sang: ”Little bluebird in the tree, come and sing a song for me, sing about the flowers osv. Mange steder i parken så vi også hjorte, kronhjorte og elge, et sted tre elge på en gang, der græssede ude i en sump.
   Da det blev ved med at sne og regne (nogle steder lå der nyfalden sne i et lag af ca. 30 cm.), ville vi se at komme sydpå ud af parken. Ved den sydlige indgang til parken fandt vi imidlertid en campingplads uden sne, så vi gjorde holdt. Om natten var temperaturen dog nede under frysepunktet. Næste dag var der endelig klar himmel for første gang under vor tur, så vi kørte igen nordpå i parken, men allerede ved Old Faithful kom vi ind i en kraftig haglbyge. Så kunne det være nok. Her i Edmonton har vi sne i over halvdelen af året, så det var ikke netop det, vi ønskede i vor sommerferie. Til undskyldning for parken må det dog siges, at de laveste campingpladser ligger i knap 3 kms højde. De plejede dog ikke at have det så koldt.
   I Idaho Falls spiste vi frokost ved vandfaldet. Det er ikke så overvældende højt, vel ikke mange steder mere end en 7-8 meter, men det er over en km. Langt. Vandfaldet går ikke på tværs af floden, som normale vandfald jo gør, men på langs af floden, et ganske mærkeligt skue. Så gik det videre vestpå ud over en øde ørkenagtig steppe, hvor enkelte mindre bjerge rejste sig som vældige sten. Her ude har USA et stort atom forsøgs område, National Reactor Testing Station. I en lille steppeby, Arco, fandt vi et motel for at holde stille søndagen over. Arco er den første by i verden, der er blevet oplyst med atomkraft. Om søndagen gik vi en tur op i klipperne, hvor Helle selvfølgelig pludselig var langt foran os oppe i klipperne. Der er intet, hun elsker, som at klatre op, selvom hun mange gange får skrammer. På vej derop glædede vi os også over mange udsprungne kaktusblomster. Om eftermiddagen var vi til gudstjeneste i en lille luthersk kirke. Der var kun 13 til kirke, hvoraf vi altså var de fem, så det er altså ikke bare i Danmark, at det kan ske. Det var dog hyggeligt at være sammen med den lille menighed. Bagefter var vi med til kaffebord i salen ved siden af. Menigheden tilhørte Missouri-synoden, den noget pietistiske lutherske kirke her ovre. Det mærkede vi dog ikke noget til.
   Næste dag kørte vi ud til Crater of the Moon National Monument, et stort område med udslukte vulkaner eller måske sovende vulkaner. De store lava klipper lå hulter til bulter overalt, og mange steder kunne man se, hvor lavaen var strømmet frem. Vi var også oppe på et par af selve kraterne og nede i The Indian Cave, en meget stor hule eller tunnel, der var blevet dannet dybt under klipperne.
   Ved Red Fish Lake gjorde vi holdt 2 nætter. Havde det ikke været for de mange myg, havde det været et dejligt sted. Ikke engang vores myggespray kunne holde dem helt borte. Fra Sun Valley (Sol-dalen), som vi havde fulgt nordpå, gik turen tværs gennem The Sawtouth Mountains (Savtakke-bjergene) ad smalle  uasfalterede veje, igen med dybe kløfter på den ene side, hvor man ikke kunne se bunden, og stejle klippevægge på den anden side. På grænsen mellem Idaho og Oregon nåede vi frem til et mærkeligt og storslået landskab. Gennem de fuldstændig nøgne klipper eller bjerge har en flod skåret sig ned og dannet Hell´s Canyon, Helvedes-kløften. Vi stoppede op i nærheden af en stor dæmning, men holdt børnene krampagtig fast, at de ikke skulle styrte ud over klipperne og dybt ned i floden. På kortet er kløften kaldt Grand Canyon of the Snake River.
   I Oregon gik det igen ind over en ubeboet højslette, hvor vejene er kontrolleret af politiet. Et sted var vi standset for at se en bobcat (det er vist en puma), der var kørt over og lå ved siden af vejen, og lidt efter standsede en politibil, og betjenten spurgte, om der var noget galt. I La Grande gjorde vi ophold på en campingplads, som allerede af de første indbyggere var blevet brugt til camping på deres vej tværs over staterne vestover. Det var en ingeniør, der camperede lige ved siden af os, der fortalte mig det.
   I staten Washington kom vi igennem et indianerreservat, hvor vi bl.a. så en hel landsby af tipier. Her i Washington stoppede vi også op ved The Grand Coulee Dam, hvor der er en ”mur” af vand. Det kunstige vandfald er over 500 m. langt, knap 3 m. tykt og 100 m. højt. Der er en ganske god brusen, det kan lave.
   I Canada kørte vi op gennem den meget frugtbare Okanogan Valley, hvor vi spiste os mætte i kirsebær og abrikoser, vi købte i små boder langs vejen. Vi forsynede os også her med 5 pund honning til vinteren. På campingpladsen ved Oliver kom Helle galt af sted. Hun fik fingeren i bildøren. Hvis I hørte nogen skrige, så var det hende, for den lille stakkel skreg højt og længe, så folk strømmede til. Vi overvejede at køre hende til hospitalet, men da man såmænd bare ville lægge en forbinding på, og det kunne vi lige så godt selv gøre, opgav vi det. Tilbage i traileren faldt hun hurtig i søvn, og bagefter gjorde det vist ikke så ondt mere, men neglen falder nok af. Her i Okanogan dalen var vi inde på en ”pet farm”, en gård med kæledyr. Vi fik hver udleveret en lille pose med korn og kunne så gå rundt og fodre dyrene. Det var rigtig noget for børnene. Først kom tre lam løbende og ville have noget. De fulgte os næsten hele turen rundt. Hvis vi ikke gav dem noget, skrabede de med foden op af vore ben. Ellers var der både høns, gæs, ænder, duer, påfugle, kyllinger, kalve, kaniner, aber osv. Da gåsen ville tage korn fra Lisbeths hånd, blev hun så forskrækket, så hun græd over det, selvom den ikke havde rørt hende. - Her i dalen var vi eller børnene også ude at bade et par gange, idet floden flere steder udvider sig til en sø, ja faktisk er det sådan, at det er en meget lang sø, der bare et par steder snævrer sig sammen til en flod.
   Fra Vernon gik det videre til Kamloops, hvor vi undlod at køre ind på en campingplads, fordi der var sket en ulykke lige ved indkørslen. Vi fortsatte så nordpå ad en lige åbnet ny hovedvej, The Yellowhead Route, men her var der endnu ikke indrettet campingpladser, og de få moteller, der var her, var for længst fyldt. Til sidst fandt vi dog et passende sted i skoven, hvor vi kunne slå traileren op. Også en anden familie med en hustrailer havde fundet ind her. Mens børnene blev (!!!) i bilen, skyndte vi os at slå traileren op, for her var der altså myg, så det forslog noget. Næste morgen morede børnene sig meget over et par egern, der legede tagfat rundt om et træ lige ved siden af teltet uden at tage nogen notits af os. Jeg tror, de blev ved i over 10 minutter at løbe rundt og rundt om træstammen.
   Vejen var nu kun så som så færdig, idet der var ca. 20 broer, der ikke var bygget, så gang på gang måtte vi væk fra hovedvejen og ned over en smal midlertidig bro. Mange steder bare nogle store råt
tilhuggede granstammer, der var lagt over floden lige over vandet og så nogle brædder ovenpå. I Mount Robson Provincial Park kørte vi lige mod Mount Robsons vældige sneklædte tinde og kom ganske tæt ind under bjerget. Mount Robson er det højeste bjerg i Rocky Mountains i Canada, ca. 4300 m. 
   Næste dag kørte vi op til en af de varme bade, Miette Hot Springs, hvor vi i badet mødte en familie fra Edmonton, der kommer i vor kirke. Han er dansk, og hun canadier. Hans mor og nevø var der også på besøg fra Danmark. Først ville Jens ikke ud, men da jeg så begyndte at lære ham at svømme, blev han meget begejstret. Han havde dog ikke lyst til at svømme alt for meget rundt, fordi vandet var så varmt. Og så kørte vi ellers tilbage til Edmonton den dag på turens allervarmeste dag efter at have set på en elg med kalv og på nogle bjergfår. Fra badet så vi for øvrigt en flok bjergfår oppe på bjergskråningen.
   Siden vi er kommet hjem, har jeg været i Calgary to gange for at holde gudstjeneste. Jeg tager flyveren kl.17.30 om aftenen (skal køre hjemmefra ca. 16.30, da der er 25 miles ud til lufthavnen) og er hjemme igen ved 00.30 tiden om natten. Det tager bare 45 minutter at flyve derned. Sidste gang tog det lidt længere tid, da vi kom ind i et tordenvejr. På lørdag skal jeg have en vielse dernede og så gudstjeneste søndag formiddag, så vi kører allerede i morgen torsdag og tager traileren med. Vi kører så hjem fra Calgary søndag eftermiddag, da jeg skal have gudstjeneste her om aftenen. Der er ca. 300 km. til Calgary.
   Jeg medsender et udklip fra avisen, så I kan se, hvad slags hagl, vi får her. Det var et frygteligt uvejr, vi havde tirsdag aften, med torden, regn, hagl og storm. Skraldespandene bliver tømt en dag senere i denne uge, bl.a. fordi parkeringspladsen med alle skraldebilerne blev oversvømmet. De fleste af vore blomster i haven blev også knust.
   Men ellers har vi det altså godt.
   Mange kærlige hilsner fra os alle Jens, Helle, Lisbeth, Hanne og Oscar. 
    
Uddrag af foredrag om tur i 1969 til USA. 
(holdt i Veerst forsamlingshus 12-12-1974)
   Det stærkeste mørke, jeg nogensinde har oplevet, var i nogle drypstenshuler midt inde i et bjerg i staten Montana i U.S.A. Vi var  på sommertur dernede fra Edmonton. Hulerne, vi var inde i, hed ”Lewis and Clark Caverns”, opkaldt efter to opdagelsesrejsende, som fandt dem for mange år siden. De ligger ikke så forfærdelig langt, kun godt 300 km. fra den fra mange western film kendte by Virginia City, som i dag dog næsten er en spøgelsesby, Ghosttown, altså uddød by.
   Da vi altså var inde at se disse vældige drypstenshuler, blev lyset slukket for et par minutter, for at vi skulle opleve mørket. Og jeg skal love for, at vi kom til at opleve det, og det sådan, så man aldrig glemmer det. Det var ikke blot bælgravende mørkt. Det var intetheden. Mørket var så tæt, så man havde følelsen af, at det ville kvæle én. Et uhyggeligt gennemtrængende intethed. Der var ikke en gnist af lys eller fornemmelsen af et lysskær. Al samtale forstummede da også i hele flokken af turister. Vi drog alle et lettelsens suk, da lyset igen blev tændt.
   Det var sådant et mørke, der engang hvilede over jorden. ”Jorden var øde og tom, og der var mørke over verdensdybet”, siges der på Bibelens første blad, hvor Guds skaberværk skildres i en vældig lovsang til Gud. Det mørke rugede over jorden, indtil Gud talte sit vældige skabende ord, der ændrede det hele. Gud sagde: ”Der blive lys”, og der blev lys. Først da kunne livet begynde. Først da begyndte der at ske noget. Først lyset  og så livet. Men da begyndte der altså også at ske noget. Læser vi videre i den vældige lovprisningssalme, kan vi ligesom se det hele for os. Livet bryder frem i alle dets former. Det myldrer og pibler og gror og blomstrer overalt, som dagene går. Her ser vi en vældig fiskestime og dér en flok hjorte på flugt hen over prærien, her en flok fnysende bøfler og dér en flok skræppende canadiske grågæs. Her en kongeørn i langsom flugt op langs floden og dér en flok azurblå spurve i et af de mange frugttræer på Niagara-halvøen. Her en ulv, der spejder ud fra toppen af en klippe nær Columbia Icefields og dér en klump af snoge, der varmer sig i solen. Her en bjørn med sine to unger i vejsiden og dér et mylder af krebs på Vancouver-øen. Her blomstrende kirsebærtræer i Okanogan-dalen i Rocky Mountains, d.v.s. Klippebjergene, og dér de store vidtstrakte sorte skove, der strækker sig tværs over Canada. Overalt myldrede livet frem, indtil hele jorden var dækket af hans herlighed og skønhed og velsignelse. - Men mennesket gik i gang med at ødelægge Guds velsignelser og Guds skaberværk, for man ville selv have det hele. Mennesket byggede byer, som blev ubeboelige for mennesket. Over byerne lagde der sig nemlig en tæt sky af støv og røg og giftige luftarter, så der f.eks. i San Francisco ved USAs vestkyst kan være dage, hvor børnene ikke kommer ud i frikvartererne, og hvor vinduerne ikke må lukkes op, fordi luften er så forurenet, så det kan skade øjnene. Man sprøjtede for planter, så kvæget døde, og man lod spildevandet fra fabrikkerne løbe ud i floder og søer, så fiskebestanden døde og lå som en bræmme ved søens bred, og fiskeriet måtte forbydes som i de store søer i Øst-Canada og USA - Jo, trods det lys, som brød frem ved verdens skabelse, da Gud talte, fortsatte der et mørke, som var og er mere forfærdeligt end det ydre mørke, som vi oplevede i hulerne i Montana. Mørket i menneskers liv, hvor Guds ord ikke får lov til at trænge ind. Også det er et mørke, som forfærder, og som kan fylde mennesker med en ubeskrivelig angst. Det er et mørke, der skiller mennesker ad, så man ikke mere ser sin næste og sin næstes nød. Det er et mørke, hvor tomheden og intetheden råder. Det er et mørke, hvor det sande liv, som Jesus talte om, ikke eksisterer, og hvor troen på Gud og kærligheden til Gud ikke blomstrer. Det er et mørke, som vi fornam lidt af, da vi dagen efter at have været i drypstenshulerne, besøgte Virginia City og hørte og læste om, hvordan livet havde formet sig her for knap 100 år siden, da der var fundet guld og byen var skudt op. Man dræbte hinanden for et godt ord, bare for at få fat i lidt guld eller bare, fordi man var blevet fornærmet. Det havde været uhyggelige og angstfyldte dage, og ikke spændende dage fyldte med eventyr, som det skildres i westernfilmene. Det var dage, da mennesker havde sat guldet og selvet over troen og kærligheden. Hvad var der kommet ud af det? Dinglende lig i galgerne, blødende døende unge mænd i gadens støv, tårer og angst i en gudsforladt verden.
   Men også her har Gud tændt lys. Gud så mørket og talte anden gang og talte sit mægtige skabende ord: ”Der blive lys” og der blev lys. En julenat i en stald i en fjern landsby lod Gud det ske. - Jo hos ham, der blev født under fattige kår julenat, er der hjælp at få, og ham kan det gå an at vende sig til.
   Det forstod Ferdinand også. Han var ungkarl og boede alene i et blokhus i udkanten af en stor skov ca. 120 km vest for Edmonton. Her glædede han sig over naturen og nød den friske og rene luft. Der blev sagt, at det, der havde fået ham til at flytte herud var en ulykke, der var sket for en del år tilbage. Han arbejdede da sammen med en ven på dennes gård og havde sluttet et stærkt venskab med datteren, men en dag brændte gården og pigen indebrændte.
    Første gang, vi var ude at besøge Ferdinand, sad han oppe på et af udhusene og reparerede taget. Han kravlede straks ned og bød os indenfor i hans lille og lave stue. Der var faktisk på en måde hyggeligt, selvom det aldeles ikke var hver dag, der blev gjort rent. Der blev nu tændt op i komfuret og vand sat over til kaffe. Og når han så bagefter fortalte om livet her ude i ødemarken, langt fra naboer, lyttede vi spændt. Ofte satte han sig hen ved det lille orgel, han havde, og sang. Det kunne være Ingemanns aftensang ”Fred hviler over land og by”, en af vore fædrelandssange eller i tiden ind mod jul en af vore smukke julesalmer. Det var en uforglemmelig oplevelse at sidde herude i ødemarken i et røgsværtet blokhus og høre eneboeren med sin glade stemme synge ”Dejlig er jorden, prægtig er Guds himmel, skøn er sjælenes pilgrimsgang! Gennem de fagre riger på jorden, går vi til Paradis med sang”. Ja, da sænkede freden sig over jorden og man følte stuen udvide sig og himlens herlighed stråle. Det var som om englene sang med. - Ferdinand var eneboer, men indesluttet var han ikke. Der var mange, der havde fundet deres vej derud, og man kom altid glad hjem derude fra. Hans glade latter havde gjort én godt. 
    Et par gange har vi besøgt det store Hope-slide ude i British Columbia. Få år før var et par biler med unge mennesker blevet standset af et mindre sneskred i nærheden af byen Hope ude i Rocky Mountains. En lastbilchauffør, der også nåede frem dertil, advarede dem og opfordrede dem til at komme tilbage, så hurtigt som muligt, da der var fare for flere skred. Han bakkede derefter flere kilometer tilbage ad bjergvejen, mens de unge ikke kunne blive enige om, hvad de skulle gøre. Det blev deres død, mens lastbilchaufføren reddede livet. Få minutter efter, at lastbilchaufføren havde advaret dem og var bakket tilbage, skete der et mindre jordskælv, som forårsagede, at halvdelen af bjerget til den ene side styrtede ned. Et par af de unge mænd blev aldrig fundet. De ligger begravet under de vældige stenmasser. Den nye landevej er bygget over 100 meter oven over den gamle vej. Når fristeren kommer, og vi ikke siger et klart nej til ham, men står ubeslutsomme, da er vi allerede i den ondes vold.
   Lad mig også sammenligne fristelser med Geyser-søen i Yellowstone Park i USA. Det var bidende koldt, da vi nåede parken i slutningen af juni måned. En af vejene i parken var også lukket pga. sne. Parken er især kendt for dens mange varme kilder. Varmt vand eller mudder bobler eller springer op overalt. Pga. de mange stoffer, der findes i vandet, er der mange steder dannet ganske fantastiske stenformationer. 
   Et sted var der en sø. Den så ikke ret dyb ud, bare en ca. 30 cm. Ud over denne sø med flad klippe eller hård kalkbund var der lagt gangbrædder ligesom fortove eller broer. Det var behageligt at stikke de kolde hænder ned i det varme vand, og man kunne også godt blive fristet til at tage sko og strømper af og vade rundt. Men overalt var der langs gangbroerne sat advarselsskilte op; for sagen var, at det, der så ud som en fast bund og også føltes som fast bund, når man lå på gangbroen og stak hænderne ned, mange steder kun var en tynd skal. Gik man ud dér, ville man styrte igennem mange meter ved og være fortabt. 
   Fristelser - det er også sådan noget, der synes holdbart og tiltrækkende, men under den pæne overflade er der et bundløst dyb. Et sted så vi, at den øverste skal var styrtet ned. Der var mange meter ned nedenunder. 

Gudstjenester og kirkelige handlinger.
Dåb.
    Gudstjenesterne skiftede mellem dansksprogede og engelsksprogede, således at første, tredje og femte søndag (hvis der var 5 søndage i måneden) var på dansk, anden og fjerde på engelsk. Der kunne dog godt finde en dansk dåb sted ved en engelsk gudstjeneste, eller en engelsk ved en dansk gudstjeneste. Vi havde i det hele taget mange dåb også af større børn og voksne. I flere tilfælde var det flere søskende, der blev døbt. Jeg havde hørt om en fattig familie, der boede langt ude på landet. Deres første barn var blevet døbt i Danmark, men i Canada havde de ikke fået forbindelse med en kirke. Jeg tog så ud at besøge dem. Det kom da også meget hurtigt frem, at de gerne ville have deres andre tre eller fire børn døbt. Det skete så ved en gudstjeneste kort tid efter. Senere var jeg også ude med en del godt brugt børnetøj til dem.
   Ved en anden gudstjeneste blev en kinesisk kvinde, der var gift med en dansker, og deres barn døbt. Jævnligt havde jeg dåb af en konfirmand. Det skete også et par gange, at bruden blev døbt før selve vielsen, evt. sammen med hendes barn. En gang havde jeg dåb af et barn, hvor forældrene boede en 5-6oo km. væk.  Sædvanligvis tog jeg ud og besøgte dåbshjemmet samme søndag eftermiddag. Det gav mig lejlighed til at træffe nye danskere. Når der blot var én til stede, som ikke forstod dansk, talte man engelsk; men jeg husker et sådant besøg, hvor det kun var konen, der ikke forstod dansk. Da hun på et tidspunkt gik ud i køkkenet, slog alle gæsterne over til dansk, som viste sig at være flere forskellige dialekter.
   Der var en lille pige på en 7-8 år, der var begyndt at komme i søndagsskolen, der fandt sted samtidig med gudstjenesten i kirkens undersal. Faderen kom med hende og hentede hende igen efter gudstjenesten, men jeg fik ikke lejlighed til at tale med ham, før han en dag dukkede op ude hos os i vort hjem (10532-48 Str. ude i Gold Bar distriktet). Han fortalte, at han og hans kone var ateister, og at barnet derfor ikke var døbt. Forældrene havde syntes, at   barnet selv skulle bestemme, om det ville døbes, når hun blev større; men så skulle hun jo også vide noget om kristendom, og derfor havde de bragt hende til søndagsskolen søndag efter søndag. Nu var hun kommet og havde sagt, at hun gerne ville døbes. Lederne i søndagsskolen vidste ikke, at hun ikke var døbt, så det havde været hendes egen beslutning. Vi aftalte så, at hun skulle døbes ved en gudstjeneste. Jeg havde en samtale med barnet, og vi besluttede, at hun selv skulle svare ja til trosbekendelsen og til, om hun ville døbes i denne tro.
 
Konfirmandundervisning.
   Konfirmandundervisningen foregik på engelsk. Jeg spurgte engang konfirmanderne, om de forstod mit engelsk. Flere svarede: ”Ja, du taler da bedre engelsk end vore forældre”. Konfirmanderne var meget lydhøre og åbne over for undervisningen. Når jeg gav dem trosbekendelsen, Fadervor eller et eller andet skriftord for at lære udenad hjemme, krævede det selvfølgelig også, at jeg selv lærte det på engelsk. Konfirmationsgudstjenesterne var på dansk til og med prædikenen, da der altid var en del besøgende fra Danmark, f.eks. bedsteforældre, som ikke forstod engelsk. Efter prædikenen var gudstjenesten på engelsk, både salmer, talen til konfirmanderne, selve konfirmationen, o.s.v. Det kunne dog ske, at en konfirmand havde ønsket at blive konfirmeret på dansk; så når jeg kom til ham eller hende, slog jeg over til dansk, og gik så videre på engelsk. Om eftermiddagen forsøgte jeg at nå ud at besøge så mange af konfirmandernes hjem som muligt; men da de boede meget spredt, måtte nogle af dem længst væk, vente til de følgende dage. Et år havde jeg en konfirmand, som boede over 1000 km. borte langt ude i bjergene; så til ham udarbejdede jeg et brevkursus, og så var han med sine forældre i Edmonton for at deltage i undervisningen ca. 3 gange i undervisningstiden, og så selvfølgelig også til konfirmationen.

Vielser.
   Langt de fleste vielser var blandede, altså mellem en dansker og en af anden etnisk herkomst. Det kunne både være brudgommen eller bruden, der var dansk. Det var ikke altid, at vi sang salmer ved vielsen, men gjorde vi det, havde jeg foreslået nogle, der var kendte i andre trossamfund og sprog, f.eks. ”Vor Gud han er så fast en borg” og ”Nu takker alle Gud”. Brudeparret stod foran alteret, brudgommen med bruden på sin venstre side. Ved siden af brudgommen ofte ”the bestman”, 2 ”oshers” og en ringbærer med ringene på en pude, fæstet med en enkelt tråd. Ved siden af bruden stod ”the maid of honor”, 2 ”bridesmaids” og ”a flowergirl” med en buket eller lille kurv med blomster. Efter selve vielsen gik brudeparret og de to vidner (the bestman og the maid of honor) over til et lille bord for at underskrive papirerne og vendte så tilbage foran alteret, idet de efter dansk skik skiftede plads, så brudgommen havde bruden på sin højre side, og alle de andre skiftede så også plads. Det var alt sammen indøvet ved en ”rehersal” (generalprøve).
 Engang blev det dog for meget for en brudgom, så da jeg havde spurgt ham, om han ville have bruden til sin ægtehustru, besvimede han. Vi fik dog hurtigt fat på et glas vand og en stol til ham, så vielsen kunne fortsætte. Han var snedker og havde selv lavet en del af møblerne til deres nye lejlighed og havde arbejdet til langt ud på aftenen. Desuden var det temmelig varmt den dag. Ved festen bagefter var der flere af talerne, der antydede eller drillede med, at han nok havde prøvet at slippe udenom på den måde. Jeg var sædvanligvis med til bryllupsfesterne. Når brudeparret ved den forudgående samtale spurgte om jeg kom, svarede jeg, at det da kom an på, om jeg blev inviteret, og det blev jeg så. Det gav mig altid god mulighed for at træffe nye danskere og lære dem at kende. Sædvanligvis holdt jeg også tale. Jeg husker, at jeg engang sammenlignede et ægteskab med en kage, der skal bages. Der skal flere forskellige ingredienser i, og så skal man passe på, at den ikke falder sammen, når man bager den i ovnen. I det sammen faldt bryllupskagen sammen, en sammensat canadisk og dansk bryllupskage. Nederst en firkantet canadisk kage med meget sød glasur, oven på den måske endnu en canadisk firkantet kage ovenpå fire vinglas og oven på den en dansk kransekage. Men nu var det bare det, at det var brudgommen selv, der havde bagt bryllupskagen, så det var jo ikke et særligt godt varsel. Jeg tror nu nok, at de blev lykkelige. En tradition var det også, at brudeparret skulle skære kagen for, idet de begge holdt om kniven. En skik, som jo nu også er blevet almindelig i Danmark.
   Engang havde jeg en vielse af en syvendedags adventist og en anglikaner, ingen af dem var danskere, men begges familier var kirkelige, og derfor skulle vielsen foregå i en kirke. Brudgommens familie, der var anglikanere, ville under ingen omstændigheder have, at deres søn blev viet i en så kættersk kirke som Syvendedags adventist kirken, og brudens familie ønskede ikke, at deres datter skulle vies i en så kættersk kirke som den anglikanske. De prøvede så at finde en kirke, der lå midt imellem de to og var blevet enig om en luthersk kirke og slog så op i telefonbogen under lutherske kirker. Da Ansgar Danish Lutheran Church stod øverst blev jeg ringet op og spurgt, om jeg ville foretage vielsen. Det ville jeg selvfølgelig godt. I samtalen forud fik vi talt om en del af de vanskeligheder, som de dels allerede havde mødt, og som de nok også senere ville møde, f.eks. når der kom børn, og spørgsmålet rejste sig i hvilken tro, barnet skulle opdrages.
   Jeg havde flere vielser ude i private hjem; det behøvede jeg ikke at spørge nogen biskop, om jeg måtte. Jeg husker således en vielse jeg havde på terrassen til et penthouse (den øverste og fineste lejlighed bygget på toppen af et højhus) oven på 22. etage i strålende solskin med en pragtfuld udsigt over halvdelen af Edmonton, ja endnu længere ud. Man havde stillet ”et alter” med lys og blomster og stole op ude på terrassen, og brudeparret kom så ud under tonerne af brudevalsen fra en grammofon. 

Begravelser.
   De fleste begravelser foregik fra et begravelseshjem (funeral home), som oftest fra ”Foster & McGarvey”. De nærmest pårørende sad inde bag en tyndt forhæng, så andre ikke kunne se dem, hvorimod de godt kunne følge med i, hvad der foregik i salen. Efter selve højtideligheden stod jeg omme bag kisten, og øverste tredjedel af kistelåget blev åbnet, hvorefter folk defilerede forbi og gik ud. Først derefter kom den nærmeste familie frem og så den afdøde for sidste gang. Liget var sædvanligvis sminket, så man ikke så dødsfarven. Kisten blev så lukket og båret ud til graven, hvor den blev sat på et hejseværk. Det var ikke tilladt at sænke kisten ned i graven, mens folk var der. Jeg har fået fortalt, at det skyldtes, at en fortvivlet pårørende engang var sprunget ned i graven. Jeg fik dog altid kisten sænket ned, så låget var i jordhøjde. Man brugte ikke en skovl til at kaste jord på kisten, men fik overrakt en lille dåse, der kunne minde om en slags peberdåse, med sand. Når der ingen eller meget få pårørende var til at bære kisten, fik jeg ofte ældre pensionerede danskere til at bære deres landsmand til graven. Engang under en snestorm ser jeg dem endnu læne sig skråt fremad for at komme frem. En enkelt gang var jeg ikke blevet helt klar over, at der overhovedet ingen pårørende var. Jeg havde nærmest fået indtryk af, at jeg bare selv skulle ordne begravelsen, idet der ingen nære pårørende var; men til begravelsen komme der ikke nogen. Vi sprang så højtideligheden i ”begravelseshjemmet” over, og begravelsesfirmaets folk bar kisten til graven. Jeg gav vist også en hånd med; det har jeg ofte gjort. Ved graven foretog jeg jordpåkastelsen på dansk og sang ”Klokken slår”. - Når vinteren nærmede sig, blev der hvert år på de store kirkegårde gravet en række grave, mens man endnu kunne komme i jorden, før frosten kom. Jeg husker engang ved en begravelse, at der lå 10 - 15 åbne grave, der endnu ikke var blevet tildækket. Man kunne jo ikke lade være med at tænke: ”Hvem ligger de og venter på? ”

Gudstjenester.
   Ved en almindelig søndagsgudstjeneste kunne der godt være omkring 100 mennesker. Det var en lyttende menighed af alle aldre, dog var der især mange unge og yngre mennesker. Efter en gudstjeneste bad jeg menigheden udfylde et spørgeskema, dog uden at skulle sætte navn under, i forbindelse med en undersøgelse, der blev foretaget i alle de lutherske kirker i Edmonton. Undersøgelsen viste, at ca. 80% af deltagerne var under 50 år. - Til gudstjenesterne kom mange, som ikke havde gået til kirke i Danmark. Engang dukkede der en gruppe kinesere, ca. 10, op ved en dansk gudstjeneste. Efter prædikenen bød jeg dem velkommen på engelsk og fortalte dem lidt om, hvad det var for en kirke, de var kommet til og gav også et længere referat af min prædiken. - Til julegudstjenesterne kunne der komme ca. 180 mennesker. Ved en konfirmationsgudstjeneste havde vi sat stole og højtalere op i undersalen, så man i det mindste kunne følge med i, hvad der blev sagt, men det var der en del utilfredshed med. - I forbindelse med kong Frederik den 9.s død i 1973 holdt vi en velbesøgt mindegudstjeneste. Et stort fotografi af kongen med sort sørgeflor rundt om billedrammen var stillet op på et lille bord oppe foran i kirken. Ved gudstjenesten deltog flere gesandter fra andre landes konsulater eller ambassader. Vi havde også haft fremlagt en bog, hvor man kunne indskrive sit navn. Bogen blev overgivet til vor konsul Knud Holm-Petersen, som så sendte den videre til det danske kongehus. Fra udenrigsministeriet havde jeg fået tilsendt en længere levnedsbeskrivelse over kongen, som jeg delvis læste op ved mindegudstjenesten.
   Når den danske præst i Calgary, Carlo Staal Nielsen, ca. 300 km. syd for Edmonton, havde fri, vikarierede jeg for ham, ligesom han vikarierede for mig. Ved 17tiden tog jeg med en airbus fra lufthavnen lidt syd for Edmonton, blev hentet i Calgary lufthavn og var ude at spise hos nogen. Der var så gudstjeneste kl.19,30 med efterfølgende kaffebord, hvorefter jeg igen blev kørt til lufthavnen og kunne være hjemme ca. 0.30 om natten. Skulle jeg have en begravelse dernede f.eks. om lørdagen, kørte vi sædvanligvis derned i bil.

Sociale opgaver.
    I mit arbejde som præst kom jeg ofte ud for at kunne hjælpe mennesker på den ene eller anden måde. Da en mand var død, og jeg havde givet familien i Danmark meddelelse om det, skrev de og bad mig, om jeg ikke kunne hjælpe dem med at få sat en sten på graven, hvad jeg så gjorde. – Da en ny emigrant, en smed, ankom, var jeg med ham rundt på forskellige byggepladser for at søge arbejde. Det lykkedes ikke, men derimod fik han arbejde ude hos Poul og Sigrid Jensen, som hjalp ham med at få arbejde hos deres smed. Endvidere hjalp jeg ham med at finde en passende lejlighed, så han kunne få konen til Canada, og endvidere med at få forskellige papirer i orden. – Jævnlig hjalp jeg med at oversætte attester og bekræfte dem over for de canadiske myndigheder. Eller jeg hjalp en dame, hvis mand var død, dels med at skrive breve til afdødes familie i Danmark og dels med at oversætte deres breve til engelsk for hende. – Endvidere skrev jeg anbefalinger for danskere i forbindelse med at få canadisk borgerskab. 

En familie.
   Og så var der familien K. Manden, havde under 2. verdenskrig været med til at likvidere en stikker i Danmark. De havde gjort det ved at binde hende fast til en cykel og smide hende ud i en mergelgrav, selvom hun havde bedt for sit. liv. Tanken på det, han havde været med til den gang, blev ved med at ride ham som en mare. Han kunne aldrig glemme det. Det var svært at hjælpe ham. Konen fik cancer. Første gang jeg besøgte hende på sygehuset, efter at hun havde fået det at vide, slog hun en høj latter op; men som dagene gik, blev hun mere stille, og vi kunne tale sammen også om det, der hører Guds rige til. Sønnens hustru havde dårlige nerver. De havde to børn. Jeg havde også tidligere besøgt dem. En dag ringede hun til mig, at nu slog hun børnene ihjel og ville derefter tage sit eget liv. Jeg fik hende lidt beroliget og lovede straks at komme, men ringede først til manden på hans arbejde, et slagteri; men bad ham vente uden for hjemmet, til jeg havde fået talt med hans kone. Jeg fik hende overtalt til at tage med ud på et sygehus. Da vi kørte, kom manden ind og tog sig af børnene. Ved sygehuset ville konen alligevel ikke med ind, så jeg gik ind og fik talt med en læge, hvorefter en læge og tre andre (portører og sygeplejersker) kom ud og tog hende med ind på sygehuset. Da lægen spurgte hende, om hun ville slå børnene ihjel, bekræftede hun det, hvorefter hun fik en sprøjte, så hun kom til at sove og blev overført til en lukket afdeling på et psykiatrisk hospital. Da jeg besøgte hende et par dage efter, havde jeg været bange for, at hun ville have vendt sig mod mig og ikke mere ville have noget med mig at gøre, fordi jeg havde fået hende indlagt på den lukkede afdeling; men hun var blevet langt mere rolig og var glad for mit besøg. Ægteskabet mellem dem gik desværre i stykker, og hun ville ikke se ham mere, så da hun skulle have fat på sit tøj, kørte jeg ud og hentede det og flere andre ting for hende.

E. en skæbne 
   E. var en ung mand, der efterhånden kendte Canada, i hvert fald værtshusene. Han kunne ikke lade være med at drikke, men ind imellem var han dybt ulykkelig. For at hjælpe ham fik jeg ham anbragt ude på en farm, hos nogle dejlige mennesker, som vi fik meget at gøre med, og som blev vore venner. 
   Da trangen til at drikke en dag blev alt for stærk for E, tog parrets søn, ham med, så han kunne få et par øl på et værtshus, men E fik det ikke bedre. En nat fandt man ham i køkkenet, hvor han sad på knæ med hovedet inde i gasovnen, idet han havde lukket op for gassen, efter at han havde drukket rensevæske, for på den måde at begå selvmord. Jeg blev tilkaldt og fik ham indlagt på det psykiatriske hospital. Senere fik vi (dvs. Den danske konsul Knud Holm Pedersen og jeg) ham sendt hjem til Danmark, efter at vi havde været ude på det psykiatriske hospital og haft en samtale med hospitalets øverste leder. Betingelsen var, at der var en, der fulgtes med ham. Vi havde haft ung pige i huset hos os under min hustrus sygdom, hun indvilligede i at følges med ham og se til, at han kom af flyveren i København og ikke et andet sted undervejs. Hun havde dog ikke ansvar for hans opførsel. Undervejs hjem drak han alt det sprut, han kunne få fat i, så da de nåede København, var han temmelig omtåget, men evnede alligevel hurtigt at forsvinde. Senere besøgte jeg ham hos en søster på Fyn under et årsmøde for DKU, og endnu senere så jeg ham døddrukken på Pastor Immanuel Rasmusens græsplæne i Vancouver. Hvad der senere er blevet af ham, ved jeg ikke.

Ungdomsarbejde.
   En gang hver fjortende dag samlede jeg unge til møde eller samvær i kirkens undersal. Jeg indbød alle unge danskere gennem kirkebladet, men skrev, at de var velkommen til at tage deres canadiske (eller af anden nationalitet) venner med. Det var mange universitetsstuderende, der kom, ca. 1/3 var danskere, 2/3 af anden nationalitet. Jeg husker, at vi havde samtaler om forskellene på de forskellige trossamfund, idet en række trossamfund var repræsenteret i flokken. Endvidere en aften, hvor vi talte om narkotika, da det var ved at blive udbredt blandt unge. En anden aften, hvor jeg havde udarbejdet en række rollespil, f.eks. hvor en ung blev bragt hjem af politiet efter at være blevet taget i butikstyveri. Én skulle så spille den unge, én politibetjenten og to andre forældrene. Vi startede sædvanligvis møderne med frit samvær med forskellige spil, bordtennis m.m. og efter en eller anden let forfriskning og kage, stillede vi stolene op i en rundkreds. Vi havde også en række udflugter f.eks. var vi en aften ude at bowle, en vinteraften ude at køre på snowmobiles (skedooes) og en anden aften igen ved vintertid på ”heyride”. Vi kørte ud til en farm, hvor vi alle kom op at side eller stå på en kassevogn med lidt hø i bunden og to heste for og blev så i tusmørket kørt ud til og rundt i en sneklædt skov, mens de unge prøvede at smide hinanden af vognen. Heldigvis skete der ingen uheld. Vi endte på en åben mark i udkanten af skoven, hvor der var lavet et bål, som farmeren satte ild til med benzin, hvorefter han kørte. En af gangene gik ilden ud, men det lykkedes mig at tænde ild (det havde jeg jo lært som dreng som spejder), og vi kunne få vore pølser og skumfiduser stegt. Senere kom farmeren så tilbage og hentede os. En sommer havde vi bl.a. en udflugt ud til en sø, hvor vi badede og havde forskellige slags lege. Jeg havde den glæde, at vor ungdomsklub blev omtalt rosende af præster fra andre menigheder. Mødeaftenerne bragte mig meget tæt på de unge, og det resulterede da også i, at de engang inviterede Hanne og mig ud til middag på en restauration.

Børnesommerlejr.
   Samtidig med gudstjenesten var der søndagsskole i kirkens undersal. Det havde vi gode og dygtige ledere, der stod for. Og så havde vi en uges sommerlejr for børn i alderen fra 6 til 14 år, senere kun til 12 år. De første to år var det alene for børn fra Edmonton ude i en hyttelejr vest for byen. De seneste fem år i fællesskab med menigheden i Calgary ved Sylvan Lake, ca. midtvejs mellem Edmonton og Calgary. Her boede børnene også i hytter. Et år opdagede vi, allerede da vi kom, at der var en los i området, idet en af lederne havde set den løbe over skovvejen, da hun kørte det sidste stykke ned til lejren. En aften, da vi havde lejrbål, var en af de større drenge på 12 år gået hen for at hente noget i den hytte, hvor han sov. Han havde da set noget bevæge sig og skulle se, hvad det var. Det var lossen, som sprang på ham, men han fik den sparket fra sig og kom ind i hytten kun med nogle kraftige ridser af lossens kløer på det ene ben. Noget efter kom han tilbage til bålet og fortalte, hvad der var sket. Vi forbandt hans ben, og næste dag kørte jeg ham ind til lægen i Sylvan Lake, hvor lægen gav ham en indsprøjtning. Desuden ringede vi til en skovridder, der kom ud. Selvom lossen var fredet, gav han mig tilladelse til at skyde den, men da jeg ikke er jæger, sagde han, at blot vi holdt os på afstand af den og ikke gik ud om natten, skete der ikke noget. Det skulle ikke siges to gange til børnene. Derfor havde vi på den lejr ingen natterenderi, - ikke noget med at de større drenge skulle hen og banke på pigernes vinduer. Også de voksne ledere gik rundt med en kæp i hånden, hvis de skulle møde lossen. En lille episode: De mindre piger var blevet anbragt i et hus tæt ved køkken og spisesal, og en af lederne sov inde hos dem. De var ved at komme i seng, da en af dem slukkede lyset og råbte: ”lossen”, som forårsagede, at alle pigerne skreg op. Jeg var lige i nærheden, så jeg skyndte mig over til hytten, for at se, hvad der var på færde. Midt på gulvet havde de imidlertid sat tissespanden, som de fleste nok allerede havde benyttet, og uheldigvis trådte jeg lige op i den. - Ved lejrens slutning uddelte vi forskellige præmier. Lederne fik altid hver en bog, og til børnene havde vi forskellige præmier f. eks. til det vindende hold i konkurrencer, eller til den hytte, der havde haft den fineste orden. Det år sagde jeg, at jeg havde en præmie til den, der havde været den største hjælp for mig, hvorefter et par fra køkkenet kom ind med en stor bøf, og jeg sagde, at den skulle lossen have, fordi den havde hjulpet os med at holde børnene inde om natten. Det havde nemlig bevirket, at de var faldet tidligere i søvn end ellers, og fordi de havde fået mere søvn, havde de været meget lettere at have med at gøre.
   En nat havde der været storm over søen ind mod lejrsiden, så en glasfiberbåd var skyllet ud i søen og forsvundet. Vi var rundt om hele søen for at prøve at finde den, men uden held. Senere kom politiet og spurgte, om vi havde mistet en båd, for der var drevet en i land i en anden lejr ved søen. Så jeg kørte et par af de større børn om til denne lejr sammen med årerne, og de fik så lov til at ro den tilbage.

I citizenship-court.
   Når emigranter aflagde ed til den canadiske stat for at blive canadiske statsborgere, skete det i citizenship-court. Bagefter serverede en eller anden etnisk kvindeklub kaffe og kage til de nye statsborgere, således også den danske kvindeklub ”The Young Women´s Club”. Jeg var med der henne et par gange, for dommeren spurgte altid, om de havde en eller anden ”rangsperson” med. Jeg blev så budt ind bagved sammen med dommeren og en repræsentant fra provinsregeringen. Når klokken lød, og alle rejste sig op i retssalen, gik vi ind til dommersædet, hvor jeg fik plads ved den ene side af dommeren, mens regeringens repræsentant sad på den anden side. De, der skulle have statsborgerskab, trådte så frem, når deres navne blev nævn, og med hånden på Bibelen svor de Canada troskab. Efter denne ceremoni talte først dommeren, så provinsregeringens repræsentant, og til sidst fik jeg lov til at holde en lille tale til de nye statsborgere.

På radioen.
På radioen var der en ugentlig dansk udsendelse, især med nyheder fra Danmark. Det var Erik Pedersen, der stod for dem. Ved den sidste udsendelse før jul hvert år bad han mig om at være med og læse juleevangeliet og bringe en kort hilsen. Senere overtog Knud Holm Pedersen udsendelserne. Da vi var til middag hos ham og hans kone under vort besøg i Edmonton i 1988, skulle vi høre den danske udsendelse. Her nævnte han, at vi var på besøg i Edmonton og bød os velkommen med meget rosende ord om mit virke, da jeg var præst i Edmonton fra 1966 til 1973.

Andre mennesker, jeg mødte.
   Ved husbesøg og opsøgende arbejde traf jeg mange interessante mennesker og fik mange uforglemmelige oplevelser.

Forretningsmanden.
   Engang, jeg besøgte en mand i hans forretning med gaveartikler og malerier, især mange danske gaveartikler, forærede han os en dåbskjole til kirken. Den lånte vi så ud, kun mod at man broderede barnets fornavn på underskørtet og afleverede den vasket. Den dag, jeg besøgte ham, sad vi i hans baglokale og drak en øl og fik en lang snak, dog uden at vi egentlig kom ind på åndelige spørgsmål; men nogle dage senere blev jeg opsøgt af en mand, som havde været på besøg hos forretningsmanden, da jeg kom. Da han hørte, at det var præsten, havde han skyndsomt trukket sig tilbage til et lille lokale, der lå bag ved det lokale, hvor vi sad, for han brød sig ikke om at møde den danske præst; men min ganske almindelige samtale med den anden havde givet ham tillid til mig, så han nogle dage senere opsøgte mig i vort hjem, og vi fik en rigtig god og lang samtale, hvor jeg tror, at han fik løst op, for hans liv var mildest talt gået i hårdknude.

Besøg på hønsefarm.
   Jeg var blevet gjort opmærksom på en mand, der ejede en hønsefarm, men han var meget langt nede, for hans ægteskab var ved at gå i stykker. Han var gift med en norsk dame, som var rejst hjem til Norge. Jeg tror for øvrigt, at det var hende, der havde kontaktet mig på telefonen, lige før hun rejste. Vi sad så i et lille rum, der blev brugt til at plukke høns i på en par små skamler og fik talt om hans ægteskab, og hvad der var gået galt, og om at der hos vor Herre Jesus altid er hjælp at få.

Laursen i Bon Accord.
   Laursens ude i Bon Accord et godt stykke nord for Edmonton (jeg tror en 80-100 km.) var nogle dejlige mennesker at besøge. Første gang, vi var ude at besøge dem (Hanne, Lisbeth, Helle og Jens var med) undrede vi os over, at kaffen smagte, som den gjorde, - rent ud sagt forfærdeligt. De fortalte, at det var, fordi der var olie i deres vand. Der blev pumpet meget olie op rundt om Edmonton. Senere fik de fast leverance af godt drikkevand. Laursens var farmere, men boede de første år i et lille træhus. Senere da de havde fået skabt en større besætning af kreaturer, byggede de en stor og flot villa ude på farmen, mens skuret eller det lille træhus, de hidtil havde boet i, blev brugt som hønsehus.

Gamle fru Rafn.
   Fru Rafn var en lille gammel dame på omkring de 90 år og boede sammen med sine to ugifte børn, en søn og en datter, ude i Bon Accord på en farm. Hun var et elskeligt menneske med en inderlig og fast tro på Jesus som sin frelser. Når vi var ude at besøge hende (dem) sang vi altid flere salmer og bad sammen med hende, og da kom ”børnene” ind og satte sig stille på et par stole og fulgte med. Der var engang en, der sagde om hende ”Jeg kan ikke forstå, at hun kan holde ud at leve sammen med de to gamle mennesker”. Engang, jeg var ude for at besøge hende (dem) var hun lige blevet indlagt på et plejehospital i Edmonton. Jeg følte mig for træt til straks at besøge hende samme dag, og hun døde 1 eller 2 dage efter, så jeg nåede det ikke. Hun blev begravet i skyggen af et træ ude på den lille kirkegård i Bon Accord. Jeg havde begravelsen.

Jensens i Winfield.
   Ude i Winfield, en 120 km sydvest for Edmonton, boede et par fattige mennesker, Thomas og Leopoldine Jensen. Hun var østriger, men havde lært sig dansk, da han ikke kunne lære engelsk. De havde et par voksne sønner. Selv var de et par fromme mennesker, så når vi besøgte dem, holdt vi lidt af en husgudstjeneste, hvor vi sang og bad og jeg læste søndagens tekster. De havde af og til besøg af den lokale ikke lutherske præst; men da de absolut følte sig lutherske, var de glade for vort besøg. Han kunne godt være lidt menneskesky, så engang vi kom på besøg, og han ikke var klar over, at det var os, var han gået ned i kartoffelkælderen og sat sig til at pille spirer af. Leopoldine kunne ikke forstå, hvor han blev af. Senere dukkede han dog op og var ked af, at han ikke var kommet op tidligere. Vi havde ellers haft en bakke æg med til dem, som hun straks var gået i gang med at bage pandekager af. Efter at vi var flyttet til Danmark, døde Thomas og hun kom på plejehjem i Wetaskiwin, hvor vi har besøgt hende både i 1988 og i 1996, da vi var på besøg i Edmonton. Vi havde julekortforbindelse med hende lige til hendes død. Hun skrev de kærligste breve med bibelcitater. Sproget var en blanding af dansk og engelsk. Da vor søn Jens, hans kone Karina og børnene var i Canada i 2008 besøgte de Leopoldine; da havde hun rundet de 100 år. Hun troede i begyndelsen, at det var os, der var kommet; men besøget var alligevel så oplivende for hende, så den ene søn, der var til stede, havde sagt, at det nok fik hende til at leve 3 måneder længere. Engang vi var på besøg i Winfield havde jeg glemt at få benzin på bilen, og først da vi nåede helt tilbage til motorvejen, var der en benzintank, der var åben; da havde benzinmåleren længe stået på nul, men jeg havde bedt om, at vi dog måtte nå frem til en benzintank. – På en sommerudflugt med menigheden talte jeg engang med en dame, der fortalte om, hvordan hun som barn sammen med sine forældre som nybyggere var kørt med prærievogn til Winfield. Da havde der endnu ikke været nogen veje. Nogle steder, hvor de var kørt gennem moseområde, havde vandet været så dybt, så vandet var slået over ryggen på hestene; men de var da kommet igennem.

Ferdinand.
  Ferdinand Sørensen boede ude i et blokhus i skovkanten i Entwistle, vel en 150 km vest for Edmonton. Ud over ”forstuen” havde huset kun to rum: soveværelset og stuen. Først kørte man ud ad hovedvejen, så ned af en grusvej, derefter ad en muddervej for til sidst at køre ad en markvej op til huset. Han stammede fra Aalestrup og havde gået til konfirmandforberedelse sammen med min farbror Arent. Han havde et glasøje, som han til vore børns store fornøjelse eller forfærdelse kunne tage ud og vise dem. Han havde engang mistet øjet under en brand, hvor han havde forsøgt at redde en pige ud af et brændende hus. Første gang, vi besøgte ham, sad han oppe på taget af et udhus og reparerede taget. Ellers fik han også en del tid til at gå med at lave skruer og bolte til naboerne, og så havde han også nogle marker, hvor han dyrkede korn og en stor køkkenhave, hvor han dyrkede grøntsager.
 Det var altid hyggeligt og rart at besøge ham. Når børnene var med, kom en stor dåse peanutbutter på bordet. De elskede det på hans friskbagte franskbrød. Og når han så satte sig ved sit lille orgel og spillede, også julesalmer midt om sommeren, og vi sad og sang, var det festligt. Om vinteren havde han om morgenen set spor af en flok ulve, der var gået lige forbi huset. Og han havde også set bjørne nær huset. Han havde vundet respekt hos de omkringboende indianere, fordi det engang var lykkedes ham at fange en ulv i en snare. Engang vi kørte ud for at besøge ham en forårsdag, gik det fint det meste af vejen, men da vi kørte ned ad muddervejen, kom vi til en jernbaneoverskæring, hvor jeg ikke kunne se, hvad der var lige bag jernbanedæmningen; men der var dybt mudder, så bilen nærmest hang i mudderet på undersiden af bilen. Vi løftede så børnene og madkurven over på jernbanedæmningen og fulgte et hegn, hvor jorden var hård endnu, en kilometers vej ned til Ferdinand, hvor vi havde en dejlig dag sammen med ham. Da vi skulle hjem, smed han et gammelt bilsæde op på en vogn, hvor vi kunne sidde, spændte traktoren for og kørte op til bilen, hvor han spændte traktoren for bilen og trak os op over marken til grusvejen. Ferdinand har besøgt os flere gange i Andst, bl.a. var han med til Helles konfirmation i 1977. Det var vist på den rejse, at han var stået af flyet på en øde lufthavn i Irland, hvor flyet var nede at tanke op, da han mente, at han var i Danmark. Flyveren fløj så videre uden ham, men nogen på flyverpladsen havde set ham gå rundt derude og havde hjulpet ham videre med et andet fly.

Fred Hansen.
 Ude i selve Entwistle boede også Fred Hansen i et elendigt og snavset lille hus, som købmanden havde overladt ham for rigelig betaling. Fred Hansen havde tidligere været farmer. Han var meget døv, og så var han 7.dags adventist. Når vi drøftede spørgsmålet, om det var lørdag eller søndag, vi skulle holde hellig (et spørgsmål, som han gerne drøftede) eller noget andet, måtte jeg råbe temmelig højt, og alligevel skete det ofte, at han svarede på noget andet end det, jeg havde spurgt om. Efter et kvarters råben, var jeg hæs. På et tidspunkt havde han fundet ud af, at han gerne ville tilbage til Danmark, til Læsø, hvor han stammede fra. Han havde nemlig en faster, som ikke var ret meget ældre end han selv, og hun var kommet på et plejehjem derovre. Tænk sig, hvis han kunne komme ind på samme plejehjem! Jeg skrev så til en nevø, der boede i København, og det lykkedes for ham at få en plads til Fred på plejehjemmet på Læsø. Jeg tog så ud til ham og tog et billede af ham, hvor han står op mod en snavset hvidmalet dør. Billedet fik jeg lavet til et pasfoto, idet han som canadisk statsborger skulle have et canadisk pas. Jeg havde også haft ansøgningsskemaet om pas med ud og fået det udfyldt. Jeg aftalte så med ham, at når vi havde fået passet, ville jeg komme ud med det, hvorefter vi kunne aftale, hvornår jeg igen skulle komme ud og hjælpe ham med at pakke de ting, han ville have med til Danmark i et par trækister, og jeg ville bl.a. køre til banken med ham, så han kunne få hans penge overført til Danmark Jeg ville sørge for flybilletten til ham og tage ham og hans kister med til Edmonton, hvor han kunne overnatte hos os. Nevøen i København ville tage imod ham i lufthavnen og sørge for at han kom godt til Læsø. Alt var altså aftalt, men men men…Da jeg kom ud til ham med passet, og han så, at det var gyldig i fem år, havde det jo ingen hast med at komme af sted. – Til hans 90 års fødselsdag havde Hanne bagt en lagkage med lys i, og vi kørte ud for at besøge ham efter at have hentet Ferdinand. Fred Hansen var ikke hjem, men vi fik da opspurgt, at han var blevet indlagt på et sygehus ca. 40 km mod nord. Vi kørte så dertil og ønskede ham til lykke, og han fik sin fødselsdagskage. Når jeg prøvede at sige noget til ham, måtte jeg råbe, så det kunne høres over hele sygehuset. Han døde en kort tid efter. Han havde kræft i næsen. Jeg tog ud til Entwistle og var med ved begravelsen, hvor der var en hel lille flok, fortrinsvis mænd, til stede, vel sagtens tidligere naboer og venner. Begravelsen blev foretaget af en adventistpræst. Efter jordpåkastelsen kom jeg i snak    med en af deltagerne, og snart var hele flokken samlet om mig, og jeg fortalte dem om Fred Hansens liv og baggrund.

Marius Jensen
    På vej hjem fra Fred Hansens begravelse havde jeg besluttet at prøve at finde Marius Jensen. Han var en bror til lægen i Gram og havde gået i gymnasiet sammen med min bror Sejer. Jeg vidste, at han skulle bo ved en ”landsby” nogle mil øst for Entwistle. Selve ”landsbyen” bestod dog kun af en lille købmandsforretning og et bilværksted med benzinsalg. Jeg spurgte mig for hos købmanden. Jo, jeg skulle bare fortsætte ad hovedvejen et stykke længere mod øst og så dreje mod nord ad en grusvej. Mere vidste de ikke. Et stykke nede af grusvejen samlede jeg en ung mand op, der var på stop. Nej, han havde aldrig hørt om Marius Jensen; men måske vidste hans forældre besked. De havde en farm nogle miles længere fremme. (en can. mile er ca. 1,6 km.). Jo, de havde hørt om ham. Jeg skulle bare fortsætte nogle miles længere mod nord. Der kom der en tværvej, (en mudroad). Den skulle jeg bare følge mod øst nogle miles; hvor langt husker jeg ikke. Ved et hegn ville jeg kunne se en campingvogn stå oppe på marken. Dér var det. Jeg fandt stedet. Marius Jensen var i gang med at pløje nyland. Træerne var fældet og rødderne var trukket op og lå i lange rækker, og han var nu i færd med at dybdepløje. Da jeg nærmede mig hans brølende traktor med en stor plov bagefter, stoppede han traktoren, og vi fik en længere snak.

Gamle Hans.
   Jeg havde fået et brev fra en kvinde nede på Falster, som spurgte, om jeg evt. kunne finde frem til hendes bror, Hans Hansen, der var emigreret til Alberta omkring 1928. Nu på deres gamle dage ville de da så gerne igen have kontakt med ham, hvis det var muligt. Jeg fandt ikke vedkommende, men derimod fandt jeg frem til en anden af samme navn. Hans Hansen eller Gamle Hans eller Rugbrødsbageren, fordi han havde været bager i Danmark. Han stammede fra Karise på Sydøstsjælland, og ligesom i børnesangen om ”Hans fra Karise”, var Hans’ tænder også rådnet bort, så når jeg købte pærer til ham, skulle de være bløde, for han havde kun gummerne og enkelte sorte tandstumper at tygge dem med. Han var også delvis lammet og havde svært ved at gå. Hans var på det tidspunkt ca. 70 år, men så meget ældre ud. Han havde levet et hårdt liv. Jeg købte også af og til lidt tøj til ham, men måtte ind i en specialforretning, hvor de havde særlig store størrelser, for Hans var stor af korpus. Han havde et værelse i et hus med værelser, der blev udlejet i det indre af Edmonton. I værelset var der bare en seng, en stol, et lille bord, en servante og en lille kogeapparat. Hans var emigreret engang sidst i tyverne og havde skrevet hjem de første få år, men var så hørt op med at skrive, og da han arbejdede i skovlejre med at rydde skov for nye jernbaner eller om vinteren med at rydde sporene efter sneskred, var breve fra hans forældre nok gået tilbage med påskriften ”Adressaten ukendt”. Vi talte ofte om hans familie i Danmark, og jeg spurgte ham, om vi ikke skulle prøve, om vi kunne finde frem til dem. Det syntes han ikke kunne betale sig, for det ville være umuligt. Forældrene måtte for længst være døde, men han havde tre søstre, hvor han især gerne ville have kontakt med den ældste, Anna Hansen, gift med Thomas Hansen, de boede et eller andet sted i København for 30 år siden. Den næste søster var også gift, da han rejste, men hvad hendes mand hed, huskede han ikke. Den yngste, Laura, var ugift, da han rejste, men om hun senere var blevet gift, vidste han ikke. Nu skete der det, at huset, hvor Gamle Hans boede, blev solgt, men den nye ejer ville ikke overtage et par af lejerne, bl.a. Hans, fordi der var for snavset hos dem, og han var derfor blevet sagt op. Jeg havde givet ham mit visitkort, som han gav til viceværten, der så ringede til mig og satte mig ind i situationen. Jeg var klar over, at skulle Hans flytte, måtte det være ind på et plejehjem; han kunne ikke mere klare sig selv. Da jeg henvendte mig på et socialkontor, blev vi klar over, at vi ifølge loven havde en lille måned til at finde noget andet til Hans, for opsigelse var med 14 dages varsel til den 1. eller den 15. i måneden, og Hans havde fået sin opsigelse den 3. Selvom der sædvanligvis var ½ til et helt års ventetid på at komme ind på et plejehjem, lykkedes det i samarbejde med socialkontoret at finde en plads til ham. Først måtte jeg dog til læge med Hans, da han skulle have en lægeattest. Vi havde fået en tid, da lægen kom ud og spurgte, om vi ikke kunne komme en anden dag, da han lige var blevet kaldt ud. Jeg svarede, at det var meget svært. ”Ja, men kom så med ind”, så skulle han nok tage ham, hvis jeg ville hjælpe. Jeg måtte så hjælpe Hans af og i tøjet, mens lægen undersøgte ham og i hast skrev en lægeattest til plejehjemmet. - Hans kom så på plejehjemmet og følte sig nok som ”Jeppe i baronens seng” med rent sengetøj, god mad og god pleje, selvom han kom til at bo på en to-sengs stue og kun havde ganske få personlige ejendele med. Under disse forandrede forhold sagde jeg igen til Hans, om vi ikke alligevel skulle prøve at finde frem til hans søster Anna, for så kunne det da ikke siges om os, at vi ikke havde prøvet. Det gav Hans sit samtykke til. Jeg skrev så til sognepræsten i Karise og fortalte om Hans og nævnte nogle få mennesker, som Hans kunne huske. Det viste sig, at Karise på det tidspunkt var uden præst, men brevet var gået videre til skoleinspektøren, som vel har været formand for menighedsrådet. I et brev skrev han, at han havde talt med nogle af dem, jeg havde nævnt i brevet, og de kunne da også godt huske Hans, men hvor hans søskende boede, vidste ingen af dem. Da de så var ved at opgive at finde dem, var der en, der havde foreslået at slå op i kirkegårdsprotokollen, og der fandt de navnet på Thomas Hansen, som havde betalt for legatgravstedet. De kontaktede adressen. Thomas Hansen var død en 10 år tidligere, men enken Anna Hansen boede stadigvæk på adressen, som skoleinspektøren sendte. Jeg tog så ud til Hans med brevet og læste det for ham. Jeg skulle så skrive et brev til søsteren for ham og spurgte ham, hvad jeg skulle skrive, hvortil han svarede: ”Det kan du bedst finde ud af”. Jeg spurgte så, om jeg skulle skrive sådan og sådan, og han svarede: ”Ja, gør du det”. Han satte så sin underskrift under, skråt op over papiret, og jeg føjede lidt til, om hvem jeg var. Kort tid efter kom der brev fra søsteren, som skrev, at det var en stor overraskelse at høre fra Hans. De havde troet, at han var ”gået til” for mange år siden derinde i Canada. Jeg tror, det var i det andet brev, at Anna sendte et stort billede af moderen, der står uden for hans barndomshjem, et lille stråtækt hus med deres hund Vaps på armen. Og hun fortalte lidt om moderens sidste tid. Hun havde været den sidst levende af forældrene. Søstrene havde været samlet ved hendes dødsleje, men hun havde kun talt om Hans og bl.a. sagt: ”Tror I, han lever endnu? Tror I ikke, at der kommer brev fra ham? ” Da Hans hørte brevet og så fotografiet, løb tårerne ned af hans kinder og han råbte højt på plejepersonalet, at de skulle komme og se billedet af hans mor. Det blev så sat op over hans seng. Vi var en tur i Danmark i 1968, og gennem breve var det aftalt, at jeg skulle besøge søsteren Anna i Valby. Da jeg var ude at besøge Hans, kort før vi rejste, sagde han (han kunne i begyndelsen ikke rigtig få det frem), om jeg ikke kunne finde ud af, om der var en arv til ham. Forældrene havde jo dog haft det lille hus dernede i Karise. Jeg syntes ikke, jeg straks kunne sige til ham, at den arv var jo for længst delt mellem søstrene. Man lod jo ikke en arv stå i 20 år til en, man ikke vidste, hvor var. Jeg besøgte så søsteren i København og havde fotografier med, som jeg havde taget af Hans, og fik billeder med tilbage af hende og hendes familie. Da vi kom tilbage efter rejsen til vort hus, hørte jeg, at telefonen ringede, da jeg var ved at låse fordøren op. Jeg skyndte mig ind og tog telefonen. Det var fra plejehjemmet. De havde forsøgt at ringe til mig de sidste par dage, for Hans var blevet indlagt på intensiv afdelingen på et hospital. Jeg tog ud og besøgte ham, havde fotografierne med, som jeg holdt op for ham, og bragte hilsnerne fra søsteren. Jeg fik ham kun besøgt et par gange, før han døde, men de sidste par år af hans liv var det i hvert fald en stor glæde for ham igen at have fået forbindelse med søsteren og opleve, at han også havde en familie. Ofte gentog han: ”Hvor har jeg været dum, at jeg hørte op med at skrive dengang”.

Ingrid Hansen.
   Ingrid Hansen boede i et lille hus på Whyte Ave. Hun var svensker, men var som ung kommet til København, hvor hun havde truffet sin mand, og de var så senere immigreret til Canada. Nu var hun enke og boede sammen med sin søn, Oscar, der var ansat ved postvæsnet. Hun var et dejligt gammelt menneske, som vi gerne besøgte. Hun har fortalt mig, at Dronning Ingrid er opkaldt efter hende. Engang, da hun var barn, skulle den svenske kronprins, den senere Kong Gustaf Adolf, komme forbi, og derfor var alle børnene i skolen stillet op med flag og blomster. Kronprinsen var stoppet op ud for hende og havde spurgt hende: ”Og hvad hedder du, min lille pige? ” Og da hun havde svaret: ”Jeg hedder Ingrid”, havde kronprins Gustaf Adolf sagt: ”Det er dog et dejligt navn. Hvis jeg engang skulle få en lille pige, så skal hun hedde Ingrid. ”Sådan gik det altså til, at dronning Ingrid kom til at hedde Ingrid. - Da Ingrid Hansen blev syg, blev hun indlagt på et katolsk hospital, hvor der på væggen lige over for fodenden af sengen hang et krucifiks. En af de sidste gange, jeg besøgte hende, før hun døde, talte vi om at bede, og da sagde hun, idet hun pegede op på krucifikset: ”My prayers go to that guy there” (”Mine bønner går til ham fyren deroppe). Hun havde en fast tro på vor Herre Jesus og døde i denne tro.

En italiensk kvinde.
   Jeg viede hende til hendes danske mand i kirken, og de var så lykkelige sammen. ”Det er det bedste, du har gjort for os”, sagde hun, da jeg efter brylluppet besøgte dem. Hun var den ældste ud af en stor børneflok i Italien, hvor faderen var død. Engang, da hun kun var 16 år, var der kommet en mand på besøg. Han var dobbelt så gammel som hende. Da han var gået, havde moderen kaldt hende ind og sagt til hende: ”Du skal giftes! ” ”Hvad skal jeg? Jeg kender ham jo slet ikke! ” havde hun svaret. Jo, manden, som havde været på besøg, havde fremsat et ægteskabstilbud, og moderen kunne ikke mere klare at forsørge den store søskendeflok. Hun havde så sagt: ”Ja, skal jeg, så skal jeg”, og hun havde bøjet sig for moderens ønske. De var så blevet gift og immigreret til Canada; men han havde drukket og været ond ved hende, og jo længere tid, der gik, jo mere havde han banket hende. Til sidst havde hun besluttet sig for at blive skilt. Da moderen hjemme i Italien havde hørt det, var hun, der aldrig havde været uden for landsbyen, rejst til Canada, for at få datteren fra det, for det ville bringe en sådan vanære over slægten, hvis hun gjorde det; men datteren havde ikke bøjet sig. Nu havde hun så mødt danskeren, og de havde haft et par lykkelige år sammen; men så skete der det, at manden på en jagt ude i bjergene havde været så træt, så han havde lagt sig til at sove på jernbanesporene, og toget var kommet og havde dræbt ham. Da jeg var ude at tale med hende før begravelsen, ville hendes tårer ingen ende tage.

Gamle Kris Kristensen.

   Han var farbror til vor gode ven og medarbejder ved kirken Kris Kristensen, gift med Alice, nede i Leduc (syd for Edmonton). Den gamle Kris boede ude syd for Edmonton. Han var først immigreret til USA, hvor han havde kørt med 12 spand heste foran de store plove og høstmaskiner. Det havde været en oplevelse, som han aldrig glemte og gerne talte om. Senere var han immigreret til Canada.

 Mannequinen.
   Jeg havde fået en telefonopringning fra en mor i Danmark. Hun havde fået et meget forvirret og uforståeligt telegram fra datteren, og nu var hun bange for, at datteren var i vanskeligheder. Om jeg ville opsøge hende og finde ud af, hvad der evt. var galt. Jeg fik adressen af moderen og tog straks derud tidligt på aftenen. Pigen havde lejet et kælderværelse, men var ikke hjemme. Jeg tog så igen derud senere på aftenen og bankede på. Værtinden var meget nysgerrig efter at finde ud af, hvad det drejede sig om. Pigen åbnede døren på klem, og jeg fortalte om telefonopringningen fra moderen. Jeg kom så ind, da hun ikke ønskede værtindens tilstedeværelse. Hun var i housecoat, idet hun lige var stået ud af sengen, hvor der også lå en ung mand. Vi satte os hen i sofaen, og vi fik redt trådene ud. Hun arbejdede som mannequin på et hotel og var derfor kommet sent hjem. Telegrammet, som havde været på dansk eller skulle have været på dansk, havde hun indtelefoneret, men da hun endnu ikke var særlig god til engelsk, havde vedkommende, der havde skrevet det ned, nok ikke forstået hendes udtalelse af bogstaverne. Hun lovede så straks næste dag at ringe til moderen og berolige hende. På et tidspunkt brød den unge mand i sengen, som jo var blevet klar over, at jeg var præst, ind og sagde, at han var katolik, og at når han bare gik til skrifte hos sin præst næste dog, gjorde det ikke noget, at han gik i seng med pigen. Jeg sagde til ham, at det var ikke noget, jeg ville blande mig i. Jeg følte ikke, at jeg der midt om natten skulle drøfte det spørgsmål med ham. Det var jo heller ikke derfor jeg var kommet.

Andre, som jeg lærte at kende.
   Der var mange, mange flere, som jeg husker, og som jeg kunne fortælle om f.eks. om Godbersen, der sammen med en anden i en lastvogntransport oppe nordpå en vinterdag var kørt fast og næsten havde mistet livet pga. kulilteforgiftning. De havde holdt motoren i gang pga. kulden, men sneen havde nok stoppet udstødningsrøret, så den lugtløse kulilte var trængt ind i førerhuset til dem, så de var blevet bevidstløse, men var heldigvis blevet fundet i tide. – Der var Christoffersen, der ligesom andre i 1920erne var blevet lokket til Canada af en agent, som havde lovet ”guld og grønne skove” og masser af arbejde i Toronto. Men da de kom til Toronto, viste det sig imidlertid, at der ikke var noget arbejde at få. Men så havde de fået at vide, at ude vestpå i Winnipeg i Manitoba var der masse af arbejde. De havde så brugt deres sidste penge til billetten derud, men forholdene derude var endnu værre; men nu var de nødt til at slå sig igennem på den ene eller anden måde. På den måde søgte man at få emigranter til Vestcanada. Christoffersen var blikkenslager og reparerede vore vandrør, når de var sprængt, fordi jeg havde glemt at lukke for den udvendige hane om efteråret.
   Der var Knud Holm Pedersen, som var konsul, da vi var i Edmonton, og Ole Knudsen. De var begge uddannet som murere. Det første arbejde, de fik, da de kom til Winnipeg, var at reparere en skorsten, hvortil de havde lånt en stige. Senere fik de hver deres store entreprenørfirmaer. Da vi kom til Edmonton, tog Ole Knudsens kone Nanna Knudsen med rundt og hjalp mig med at få ordnet vore papirer. Hun var også ”tante” på børnesommerlejrene.

Hvem besøgte jeg?
   Jeg følte, at det i mit daglige arbejde som præst i Edmonton, først og fremmest galt om at komme i kontakt med så mange danskere som muligt, hvorfor jeg lagde stor vægt på at komme på besøg i hjemmene og på hospitalerne. Jeg besøgte derfor først alle medlemmer af menighedsrådet, derefter besøgte jeg dem, der var registreret som medlemmer af menigheden, konfirmandhjem, dåbshjem, hjem, der havde børn med på sommerlejren og så selvfølgelig syge og gamle. Ofte fik jeg også et praj om, at der var en enlig eller en familie, som jeg nok burde besøge. Når det var mennesker, jeg ikke tidligere havde mødt, kørte jeg derud med bøn til Gud om at berede min vej, og hvor ofte oplevede jeg ikke netop, at det var sket. Jeg havde f.eks. fået et praj om et hjem, hvor ægteskabet var ved at gå i stykker, pga. svigermoderens (mandens mors) indblanding. Jeg besøgte først konen i et meget rigt hjem og blev godt modtaget. Derefter besøgte jeg mandens mor og fik en god lang samtale med hende, dog uden at komme indenfor. Jeg havde sagt, at jeg var den danske præst; men det var ikke rigtig gået op for hende, for først et stykke henne i samtalen udbrød hun pludselig: ”Jamen, du taler jo dansk! ” – Et andet sted var det nabokonen, som havde fået sat splid imellem ægtefællerne. Hun kunne af en eller anden grund ikke lide manden, og han kunne heller ikke fordrage hende; men om formiddagen, når manden var på arbejde, kom hun ofte inde og drak en kop kaffe med konen. En dag fortæller hun konen, at manden forleden aften havde været sammen med en anden dame. Konen afviser det og siger, at hendes mand var på overarbejde; men da han kommer hjem, spørger hun, hvor han var henne den aften, og han svarer, at han var på overarbejde, som han havde fortalt hende. Ja, men om han ikke havde været sammen med vedkommende dame. Jo, hun, som arbejdede samme sted, havde vist også haft overarbejde. Det var de en del, der havde haft. Men mistanken blev ved med at sidde i konen. Jeg var så ude en dag og tale med dem, og jeg havde indtryk af, at ægtefællernes tillid til hinanden var genoprettet, men et halvt års tid efter hørte jeg desværre, at de var blevet skilt.

Vi mødte stor hjælpsomhed.
   Vi mødte, både i Toronto og i Edmonton, meget stor hjælpsomhed. I Toronto hjalp Knud Simonsen, der havde et stort firma, der solgte slagterimaskiner over hele verden, os med at få alle vore sager, der var pakket i nogle store kasser gennem tolden, og kørte dem ud til lejligheden på Lawrence Ave. 666, hvor Simmelsgård, der var ansat i møbelafdelingen hos Eaton, havde sørget for, at vi midlertidigt havde lånt nogle møbler hos Eaton. I Edmonton lod en ældre dame, fru Arenfeldt, os bo i hendes hus, indtil vi fandt noget andet. Hun var selv på besøg hos en datter i Calgary. Da vi skulle flytte, var der en, der hjalp os gratis med en lastbil. Da vi om vinteren havde et frostsprængt vandrør, fordi jeg havde glemt at lukke af for vandet, reparerede Fred Poulsen, der var ”plummer” (vvs.-mand), den for os. I kirkens arbejde manglede vi heller aldrig frivillige. Når vi lavede kirkeblad hver anden måned, mødte et helt hold op. Fred Nønnicke kørte bladet igennem på en ”oldnordisk” kopimaskine, mens Nanna Knudsen, Maren Poulsen, fru Norlander m.fl. skrev adresser på konvolutterne, og Eva Nønnicke med hendes gamle gigtkrogede fingre og vi andre, når vi var færdige med at skrive, foldede bladene og lagde dem i kuverterne. -  Når vi skulle have stor fælles middag med banko (”bingo”) bagefter, leverede en slagter kødet til indkøbspris, en gruppe damer skar grisene op i stege, de stegte og kogte kartofler og rødkål, andre skaffede gevinster til bankospillet, dækkede borde osv. Det samme skete, når vi havde vor store årlige julebasar. Så blev der syet og bagt kager i lange baner, og vi manglede aldrig nogen til at stå ved boderne. – Eller da kirkens tag, der bestod af små træstykker, skulle males, besluttede menighedsrådet ikke bare, at det skulle gøres, men gjorde det selv. En dansk maler, som for øvrigt også havde hjulpet os med at finde det hus, vi lejede og senere købte (Jack Petersen og Niels Gran kautionerede for os), leverede maling til indkøbspris, som medlemmerne af menighedsrådet betalte af egen lomme, hvorefter de gik i gang med at male under malerens gratis vejledning og hjælp.

Sammenhold.
   Over indgangsdøren til kirken i Edmonton stod der: ”Bærer hinandens byrder”. At det ikke bare var ord, men handling i den danske menighed, oplevede vi ofte. Der var et godt sammenhold i menigheden. Man kom hinanden ved. Når der var fest, blev vennerne inviteret med, idet forældre, søskende og anden nær familie som oftest boede i Danmark. Derfor var vi også ofte inviteret med til fest, og jeg lærte da ofte andre danskere at kende. Når man havde besøg fra Danmark, tog man dem ofte med i kirke, selv dem, der ikke selv kom der ret ofte.

Afsked med Edmonton.
   Om aftenen, samme dag som Helge blev født, Valentines Day den 14. februar 1973, var der menighedsrådsmøde om aftenen, hvor jeg meddelte menighedsrådet, at jeg søgte min afsked for at vende tilbage til Danmark pr. 1. september. Der var et halvt års opsigelse. Samtidig sendte jeg min afskedsbegæring til DKU.
   Der var mange forberedelser, der skulle gøres. Alt det, vi havde, og som vi ikke syntes skulle sendes over Atlanterhavet, skulle sorteres fra og smides ud eller gives væk. Campletten, bilen og huset skulle sælges osv. Der skulle købes billetter, aflægges afskedsbesøg m.m. Fra DKU fik jeg forespørgsel, om jeg ville konstitueres i stillingen som sognepræst i Tønder, hvilket jeg svarede ja til, men da postvæsenet strejkede, måtte jeg ind til byen og sende et telegram.
   Den 26. august holdt jeg afskedsgudstjeneste, hvor jeg i min prædiken sagde:

Afskedsprædiken i Edmonton d. 26. august 1973.
   10. s.e.trin, Luk. 19,41-49.
   It is nice to see so many people in the church today. It is nice, that you have come to say ”good bye” to my wife and me. Yes in four more days we will be on our way back to Denmark. We are leaving, but do you know who is not leaving? Jesus Christ is not leaving, and that is good for you. It would have been terrible, if he would leave Edmonton or if he would leave this congregation. I leave, but there will come another instead of me. Another can fill out my place, and maybe do it much better than I have been able to, but none and nothing can really take the place of Jesus. It often seems – and is also the case – that people let other things take up the place for Jesus Christ in their life. But that is foolish, nothing can, - even people can be satisfied with a life without Jesus. But that is, because they do not know better. They do not know how good and how great it is to be a diciple of Jesus and to trust in him and to depend on him.  
   A lion which is born in a zoo and never has been in the jungle or on the savanna in Africa doesn't know how it is there, but think – if it can think – that it's cage is the whole world and it is usually satisfied.
   The real thing is faith in Christ.
   I think it was the prophet Elijah who once said to the people, that they could not go on limping to both sides, and it was the apostle John who wrote to some congregations that they had to be warm or cold. We cannot be both. We have to take a stand about our faith in God. Do you believe in God and in Jesus Christ as your Savior then let it mean something to you – then let it influence your whole life. And if you don't believe in God and in Jesus Christ as your Savior, you are in a terrible position even you don't know it or you don't agree with me. If you ask people who do not believe in God or for whom their faith at least does not mean anything, if there is a God, you will often get the answer: ”I don't know! Maybe, maybe not.” They don't know, but I know. And this is what I have tried to tell, and what I have wanted to tell you in the seven years I have been here.
   There is a God, and he is not just a far-away god, but he is a God who cares for everyone of us. And his love to us went so far so he came near to us here on earth by sending Jesus Christ to us. When Jesus spoke it was God himself who spoke to us through this young man's mouth. When Jesus helped people, God himself helped people by stretching this man's hands out toward them. When Jesus went to people who were in distress, God himself who walked to these people on this man's feet. When Jesus was tortured, crucified and killed, it was God himself who was ready to go so far and suffer for us. And when some women on Easter morning found Jesus' grave empty and met Jesus alive, it was God himself who again had won the victory over death.
   God is not and has never been a small god, towards whom you can do what you please. No, God is the almighty and everlasting God, who was ready to go a long, long way for your sake.
   If a man, a very rich man, had taken the trip – shall we say from Denmark, to make you his heir, would you then just say:”I won't believe it, and therefore I won't see him”. I do not think you would do that. You would maybe doubt that is was true, because it would be so hard for you to believe, but I guess, you at least would let him come in. And when you then found out that it was true, you would be filled with a great joy, and you would ask, why he would do that for you.
   But this is exactly what Jesus did. He came from God to make you heir of the eternal life, and life is much more worth than anything else. Let us never let him stand outside our door or shall we say: outside our life – and knock and knock and never let him come in, so he can fill our life with the great joy, which follows where he is present.
   In the Revelation of John, Jesus says it in this way (3,20f.):”Behold I stand at the door and knock; if anyone hears my voice and opens the door, I will come in to him and eat with him, and he with me. He who conquers, I will grant him to sit with me on my throne, as I myself conquered and sat down with my Father on his throne”.
   When Jesus rode into Jerusalem, the capital city in Palestine, he rode into a city where most of the people had not opened up for him when he knocked on the door to their hearts, and therefore he was filled with sorrow. Now he had taken this trip from God, and the people just said ”no”. 
   They thought that they did not have use for him as their Savior. But this was foolish of them.
   They were like people who have bought a ticket in a raffle where they can get a big prize; but they did not care for finding out if they had won the big prize.
   Jesus has a big prize to all of us. We can even say that he has given a ticket free to all of us, and the prize is on every ticket. The ticket is our baptism. The everlasting life is on that ticket, but we have to realize it and we have to go to Jesus and collect the prize. If we do not go to Jesus we will not get the prize, and the prize is the everlasting life. And the everlasting life means that all our sin and all our evil doings shall not have any effect on how it shall go us after we die, because we at Jesus get forgiveness for all our sin; the big ones which we remember all our life and which other people know about and the small ones which we only know about ourselves and which we maybe often forget, but which have done their work in us, so we have come further away from God.
   Jesus will and can forgive us because he has suffered and died for our sin.
   When Jesus rode in to Jerusalem he said:”Would that even today you knew the things that make for peace!” or as it is said in another translation: ”If you only knew today what is needed for peace”.
   They did not know and they did not understand, and therefore they treated Jesus as they pleased.
   But Jesus knew and he knows what you need for peace, for he has it.
   My biggest wish, when we now leave Edmonton, is that you always, day after day and year after year - your whole life, will turn to Jesus Christ and from him get what you need for peace. He has it. He has everything what you need. And he has what we all need if our life shall not be a failure in the eyes of God: He has an open door for us to God. As he also said:”I am the way, the truth and the life”.
                                      Amen.

   Efter gudstjenesten var der afskedsfest på et hotel, hvor også vore gode naboer Marlene og Elmer Bly, begge ansat ved politiet, var med. Jeg husker kun noget af det, Karen Jensen sagde, nemlig at mange af mine prædikener havde være sådan, at man havde ønsket, at jeg ikke holdt op foreløbig, mens andre var med så dybe tanker, at det kunne være svært at følge med; men at sådan skulle det jo nok være.

Hjemrejsen.
   De sidste par nætter sov vi hos Karen og Axel Grøn, som også kørte os til lufthavnen, hvor mange fra menigheden var kommet ud for at vinke farvel til os; jeg mener at kunne huske, at der var en 20 til 30 mennesker.
   På vej over Atlanterhavet kastede John pludselig op ud over sædet, og straks efter fulgte Jens efter, så der blev en forfærdelig stank. Stewardesserne kom med klude for at tørre op og med parfume, som de sprøjtede ud over det for at mindske stanken. 
   I København overnattede vi på Hotel Hebron, men pga. tidsforskellen mellem Edmonton og København var Lisbeth,  Helle og Jens vågnet allerede ved fire-tiden om morgenen og var gået ud på trappen med nøglerne, som Helle og Jens morede sig med at lade falde ned fra 3.sal og ned i stueetagen gennem et mellemrum ved trapperne, men så var vagten kommet og havde skældt dem ud.
   Næste dag fløj vi så videre til Skrydstrup, hvor Hannes forældre tog imod os i Alfred Bundesens taxa. Vi kørte over Gram og hilste på mine forældre, før vi kørte videre til Rømø, hvor John spurgte: ”Må jeg nu endelig sove?”

Konstitueret som sognepræst i Tønder.
   Som tidligere nævnt havde jeg gennem DKU fået tilbud om at blive konstitueret som sognepræst ved Kristkirken i Tønder. Pastor Rudolph Arendt, som senere blev stiftsprovst i Odense, var blevet udnævnt til leder af den nye præstehøjskole i Løgumkloster, men da kirkeministeriet endnu ikke havde fundet ud af, hvilken løn han skulle have, havde han blot fået orlov fra stillingen i Tønder. Derfor skulle stillingen foreløbig besættes ved en konstitution. Jeg kunne bo hos mine svigerforældre på Rømø og så køre til Tønder hver dag, hvor kontor og køkken i præsteboligen lige ved siden af kirken blev stillet til min rådighed. På kontoret stod et stort skrivebord, som lignede meget et skrivebord, som Hans Adolf Brorson er blevet malet siddende ved. Jeg kunne altså ikke lade være med at forestille mig, at ved dette bord havde han siddet og skrevet en del af hans salmer f.eks. ”Op al den ting, som Gud har gjort”.
   Udover Kristkirken i Tønder havde jeg gudstjenester i Emmerske Bedehus, en tidligere skole, hvor der var indrettet en kirkesal, og i Ugild helt nede ved grænsen. Her var Paul Vilhelm Monrad sognepræst samtidig med at han var residerende kapellan i Tønder; senere kom han til Gram. Samme dag, jeg skrev dette, kunne jeg læse i Kristeligt Dagblad, at Rudolph Arendt var død d. 9.8.2012 95 år gammel.
   Mens jeg var konstitueret i Tønder indtrådte oliekrisen, hvor der pga. olie- og benzinmangel blev indført forbud mod at køre bil om søndagen. Hos politiet i Tønder fik jeg dog tilladelse til det; men en sjov oplevelse var det, ikke at møde en eneste bil fra Rømø til Tønder, og at folk vendte sig om og så efter en. Det må have været på samme måde i bilens første tid.
   Jeg fik en god indgang i Tønder i de tre måneder, jeg var der, og der var en god kirkegang, så nogen troede, at jeg ville søge stillingen, når den blev opslået; det syntes jeg dog ikke, at jeg kunne vente på. Jeg havde søgt stilling seks steder. De to første   steder, hvor der blev taget en afgørelse, mens vi endnu var i Canada, var i Hobro og i Øster Lindet. De næste to steder, hvor der skulle afgøres, var Møllevangskirken i Århus og i Andst. Jeg prøveprædikede begge steder. For menighedsrådet i Andst skete det ved en almindelig søndagsgudstjeneste i Skast, syd for Ballum. Bagefter var der middag og samtale med menighedsrådet på hotellet i Skærbæk. Da vi kom hjem, fik vi en opringning, fra formanden Esther Jensen om, at man ville indstille mig enstemmigt som nr. 1, hvis jeg trak mine andre ansøgninger tilbage. Jeg sagde ja og trak mine ansøgninger tilbage fra Møllevangskirken i Århus, fra Fole og fra Klosterkirken i Horsens. 
   Da konstitutionen i Tønder skulle vare mindst tre måneder, blev indsættelsen sat til 1. søndag i Advent. Snart ankom alle vore ting, i kasser, der blev sat ind i konfirmandstuen i Andst præstebolig. Når jeg havde tid, tog jeg til Andst for at pakke ud og stille på plads. Møblerne var blevet skilt ad og pakket ned, som delene nu passede sammen i papkasserne. Alt skulle samles og skrues sammen.
   Hanne blev på Rømø for at passe børnene. De tre ældste kom i skole på Rømø, hvor de kom ind i den klasse, som de skulle have været i i Canada, dvs. Jens i 2. klasse Helle i 4. klasse og Lisbeth i 5 klasse. I Edmonton var de startet i skolen et år tidligere, end man gjorde i Danmark. Kunne de ikke klare det, kunne de altid blive sat en klasse ned, når de skulle skifte skole; efter 1½ måned var der endnu lidt tvivl, om Helle kunne klare 4. klasse, men efter 3 måneder var der ikke mere nogen tvivl; hun havde gjort så store fremskridt.	

Indsættelsen i Andst og uddrag af prædikenen.
   Den 2. december 1973 1.søndag i advent blev jeg indsat af provst Præstholm som sognepræst i Andst. Da oliekrisen endnu ikke var overstået, var der også denne søndag forbud mod at køre i bil. Derfor så man den dag folk strømme til kirken på cykel eller gående. 
   I min prædiken kunne jeg da heller ikke lade være med at bruge olien som et billede, idet jeg bl.a. sagde: ”Hvis tankbilen kommer til dit hjem for at fylde olietanken op, og du så blot siger til chaufføren: ”Skrub af med dig. Jeg har ikke brug for din olie, for olien volder jo bare vanskeligheder og skaber problemer rundt om i verden”, så ville man nok sige om dig, at du da er det mest tåbelige menneske, man nogensinde har hørt om; men endnu mere tåbelig er man, hvis man afviser Jesus, når han kommer med sit glade budskab.
   Det kan da godt være, at olien volder vanskeligheder og skaber problemer, men det er jo da ikke oliens skyld, men derimod uvenskabet, ja fjendskabet og egoismen mellem nationerne, der er årsag til det. Olien giver derimod lys og kraft og varme.
   Sådan er det også med Jesus og hans ord. Det er hverken Jesus eller hans ord, der er noget i vejen med, men når der er vanskeligheder, hvor evangeliet forkyndes, og der opstår problemer i kirkens liv og arbejde, så skyldes det menneskers uvenskab, ja fjendskab og egoisme. Jesus giver os derimod ved sit ord lys, kraft og varme, - tro, styrke og fællesskab. Jesus er kraftkilden til alt åndeligt liv.
   I den foreliggende oliesituation ser vi frem mod den dag, da de, der har olien, nemlig de arabiske stater, igen vil åbne for oliehanerne, så olien igen vil flyde.
   Da Gud sendte Jesus Kristus til vor jord, åbnede han for sin kærlighed, for sin fred og tilgivelse til os. Og den kilde vil aldrig blive stoppet, så længe jorden består. Guds kærlighed vil fortsætte, og der vil altid være nok til alle. Der vil ikke komme en dag, da Gud vil sige, at nu kan det være nok, eller da han vil sige, at nu er hans kærlighed opbrugt. Nu er der ikke mere, og at vi nu må finde noget, der kan erstatte hans kærlighed; for der findes intet, der kan erstatte hans kærlighed.
   Hvis vi ikke får olie, - ja, så må vi fryse, og så må vi undvære lyset og kraften. Og har vi undværet det en tid, så bliver vi nok også vant til det. Så bliver det en del af vor tilværelse. Så finder vi os nok i det og glemmer helt, hvordan det var at have alle disse goder, som olien gav os. Desværre er det også sådan, at mange, mange mennesker har vænnet sig til en tilværelse, hvor de ikke møder Guds kærlighed, - hvor Guds ord ikke skaber lys i deres liv, - hvor de ingen kraft får gennem Guds ord, - hvor de ikke kender glæden ved at være tilgivet af Gud, og hvor de går rundt i åndelig mørke og uvidenhed om den evige verden, som Jesus har åbnet for os. De har vænnet sig til en tilværelse, hvor Gud ingen indflydelse har gennem sit ord og sin Helligånd. Men her er der den forskel i forhold til olien, at man ikke behøver at leve i mørke og kulde og fortvivlelse. Vender man sig til Gud, da er han der straks. Omvender man sig til Gud og tror på ham og beder ham tilgive sig sine synder, da åbnes der straks for livets kilder og en verden, som man ikke kendte, eller som man havde glemt, åbnes for en. Guds rige åbnes for en.
 For at få olien må vi betale, og vi kommer nok til at betale mere og mere, men for Guds tilgivelse er der en anden, der allerede har betalt for os. Guds tilgivelse var sandelig heller ikke gratis eller billig. Tværtimod. Der er intet, der nogensinde er blevet eller vil blive betalt en højere pris for. Men alligevel er den betalt. Jesus Kristus har betalt med sit liv for den, og han har betalt for os alle. Om det ikke er alle tiders glædelige budskab, så ved jeg ikke, hvad det er”.
   Efter gudstjenesten var der velkomstfest for os i forsamlingshuset, hvor mange tog ordet og bød os velkommen.	

At være præst i Andst.
     I Danmark var der i de 10 år, vi havde været i Canada, sket en betydelig økonomisk fremgang. Det syntes jeg også snart, at jeg kunne mærke på folk. Jeg følte, at de var blevet mere fremmede overfor hinanden og havde nok i sig selv. Man var ikke så åbne over for hinanden, som jeg havde oplevet det i Edmonton. Når man f.eks. i Edmonton stod i en kø ved et kasseapparat i en forretning, kom man straks i snak med både den foran og den bagved. Det skete ikke i Danmark. Dertil skal dog siges, at Andst var et godt sogn at komme til. Det gjorde jo også det, at vi blev der i næsten 28 år.  

Menighedsrådet.
 Jeg havde i alle årene et godt samarbejde med menighedsrådet, både i de år, hvor Indre Mission havde flertal i rådet dels med Vagn Nielsen som formand og dels med Esther Jensen som formand, og da borgerlisten havde flertal i rådet med Marius Winther og Adda Hansen som formand. Menighedsrådsmøderne begyndte altid med en salme, et ord fra Bibelen, som jeg kort talte ud fra og en bøn. I de første år blev møderne holdt rundt om i hjemmene, men efter at den nye præstebolig var blevet bygget, foregik møderne dér. - Jeg har altid undslået mig for at blive formand både i Canada og i Andst, men har siddet og også været formand for kirkeudvalget.

Kirkerestaurering.
   I 1978 havde vi kirken under restaurering. Gudstjenesterne blev i den tid afholdt i missionshuset, idet der blev lavet en midlertidig altertavle: Et kors der var sat på en plade. De fleste begravelser foregik også fra missionshuset, mens vielser foregik i nabokirker bl.a. Gesten og Vejen kirker. Konfirmationen fandt sted i Vamdrup kirke.
   
Advents- og julegudstjenester.
   Gudstjenesten 1.søndag i advent begyndte hvert år med, at jeg samlede alle konfirmanderne ude i tårnrummet, hvor de fik udleveret et julelys. Jeg tændte så et af deres lys, og de tændte de andres lys, hvorefter vi gik ind i kirken, hvor de fordelte sig op gennem midtergangen og tændte lysene i enden af bænkene, en fik en stol, så han eller hun kunne tænde det første lys i adventskransen, og to gik op og tændte den syvarmede lysestage og de to store lys på alteret, hvorefter de alle gik op og om bag alteret, hvor de pustede deres lys ud. Fra korbuen eller senere i forbindelse med prædikenen forklarede jeg, at det måtte være et billede på evangeliet. Først blev det forkyndt for en lille gruppe, nemlig apostlene, som gik ud i verden og tændte evangeliets lys, som blev ved med at brænde, også da apostlene var borte.
   Da ”De gamles hjem” endnu ikke var nedlagt i Andst, holdte  de grønne spejderpiger Lucia-optog på hjemmet. Da hjemmet så blev nedlagt, tilbød jeg, at de kunne vise Lucia-optoget i kirken ved gudstjenesten 1. søndag i advent. Det foregik så efter 1. salme, hvor alt elektrisk lys blev slukket.     Konfirmandernes og Lucia-pigernes medvirken ved gudstjenesten gjorde, at kirken den søndag var fyldt til sidste plads. Min efterfølger ønskede imidlertid ikke Lucia-optog eller konfirmandernes medvirken ved denne gudstjeneste, så deltagerantallet ved gudstjenesten på kirkens nytårsdag er i dag bare som en almindelig søndag.
   Juleaften havde vi to gudstjenester med tilsammen ca. 500 mennesker. I koret stod to juletræer med levende lys, der var tændt ved alle gudstjenester til og med nytårsdag. Spejdere, konfirmander og ældre sad på skift oppe foran i kirken og holdt øje med lysene og var klar til at gribe ind, hvis der skulle gå ild i en gren. Det skete aldrig.
   Et år oplevede vi en juleaftengudstjeneste, at der sprang en sikring på en elmast, så det meste af lyset i kirken gik, og orglet ikke kunne spille; men da følte menigheden, at nu måtte de synge, og aldrig har jeg oplevet en stærkere sang end ved denne julegudstjeneste. Elektriker Kjeld Ehmsen var til stede ved gudstjenesten, så efter prædikenen fik vi igen lys og orgelspil.
   I adventstiden havde vi altid en koncert, hvor skolens musikhold og kor medvirkede, i de seneste år sammen med et kor fra Vejen. I de første mange år holdt jeg ved denne koncert en novelleprædiken, altså hvor jeg prøvede at forkynde evangeliet gennem en lille novelle eller et eventyr, så at også børnene kunne forstå den. Senere har flere af disse noveller været offentliggjort i  julebogen  ”Julegaven” udgivet af Lohses forlag. I 1993 Vintergækken, i 1994 Sommerfuglen og edderkoppen, i 1995 Snefnuggene, i 1996 Moster Karens engel, og i 1997 Jordens salt. I 1998 blev en af mine sange optaget, nemlig ”Jeg hørte en lærke synge”.

Koncerter
   Udover ovennævnte julekoncerter havde vi en del andre koncerter bl.a. i forbindelse med byfesten. Det var blevet en tradition, at der den ene aften under byfesten var koncert i kirken.
   På et tidspunkt var Kristeligt Dagblad i økonomiske vanskeligheder, hvorfor vi i samarbejde med valgmenigheden, hvor Karen Münster, der var nordmand, var præst, holdt en koncert med den norske sangerinde Birgitte Grimstad. Vi havde fået pålæg om, at vi ikke måtte opkræve entre til støtte for bladet, men vi foretog en offergang, hvor der kom et ganske pænt beløb ind.

Valgmenigheden.
   Skanderup valgmenighed havde fra dets stiftelse i begyndelsen af århundredet haft en afdeling i Andst. I de første år, hvor vi var i Andst, havde de to gudstjenester om måneden, en kl. 9 og en kl. 10.30. Vi havde så de søndage gudstjeneste kl. 10.30 og kl. 9. Efter at kirken havde været lukket halvt år pga. restaurering, havde de kun en gudstjeneste om måneden kl. 10. Jeg havde i det hele taget et godt forhold til valgmenigheden. Det skete, at jeg underviste en konfirmand, som blev konfirmeret i valgmenighedskirken i Skanderup, og omvendt, at et barn, der gik i skole i friskolen i Skanderup gik til undervisning hos valgmenighedspræsten, men blev konfirmeret hos os. Om sommeren, når valgmenighedspræsten var på ferie og der skete et dødsfald i valgmenigheden, bad familien mig om at foretage begravelsen. Og jeg blev altid inviteret med ved jubilæer og præsteindsættelser i valgmenigheden.

Dåb og vuggedød.
   Når der skulle være dåb, havde jeg altid en 1-2 timers lang samtale med forældrene, enten på kontoret, hvor vi serverede kaffe, eller i deres eget hjem. Efter en samtale på kontoret måtte jeg ofte have ordentlig luftet ud, for de unge mødre brugte ofte en stærk parfume. I samtalen med dem gennemgik jeg grundigt dåbsritualet, samtidig med at jeg selvfølgelig fik de oplysninger fra dem, som jeg skulle have. I samtalen om dåbens betydning lagde jeg især vægt på, at dåben i Det Nye Testamente gang på gang omtales som en genfødsel, og derfor sammenlignede jeg dåben med fødslen eller trak en række lighedspunkter frem, idet jeg bl.a. sagde, at ved fødslen begynder livet, eller vi bliver sat ind i en langt større livssammenhæng, for livet begynder jo ved undfangelsen. Således bliver vi ved dåben også sat ind i en langt større livssammenhæng, nemlig i et liv med Gud. Ved fødslen får vi vore forældre, og vi bliver deres børn. Før fødslen taler man om, at man venter et barn, men når fødslen har fundet sted, ringer forældrene rundt og fortæller, at de er blevet forældre, idet de har fået et barn. Ved dåben får vi Gud som vor himmelske Far, og vi bliver hans børn. Ved fødslen sker det, at man kommer ind i en søskendeflok. Ved dåben kommer man ind i en verdensomspændende søskendeflok, idet alle andre kristne bliver ens brødre og søstre. Ved fødslen bliver man arving til sine forældre. Ved dåben bliver man arving til det evige liv, idet det er, som det hedder i konfirmationsvelsignelsen: ”Den treenige Gud, som har antaget dig til sit barn i den hellige dåb, og gjort dig til arving til det evige liv osv.” Samtidig lagde jeg stærk vægt på troen, som er vor forbindelse til Gud. Uden tro mister man både glæden ved at leve med Gud som vor himmelske Far, og uden forbindelse med Gud, dvs. uden tro mister man sin arv. For at illustrere det brugte jeg eksemplet med Gamle Hans, som jeg tidligere har omtalt. - Ofte blev det aftalt med dåbsforældrene, at vor kirkesanger Jens Nielsen skulle bære deres babylift op og stille den på bænken, hvor de skulle sidde, så de havde mulighed for at lægge barnet ned i den. Gjorde de det efter dåben, faldt barnet som regel i søvn. Jeg sagde også til moderen, at hun roligt efter dåben kunne give barnet bryst, fordi der måske ikke rigtig havde været tid til det om morgenen i hjemmet. 
Jeg havde indtryk af, at dåbsforældrene var glade for alle de praktiske vejledninger. Efter min gennemgang af forløbet, havde de da heller aldrig travlt med at komme af sted igen. Sædvanligvis var jeg ude i hjemmet efter dåben for at aflevere dåbsattesten.
   Inden man fandt ud af, at årsagen til de mange vuggedød var, at spædbørnene blev lagt på maven, skete der også flere uforklarlige dødsfald i Andst sogn. Jeg mindes f.eks. en ung far, der en dag stod udenfor, da der blev ringet på. Jeg kunne straks se på hans ansigt, at der var noget, der var helt galt. Jeg havde allerede aftalt tidspunkt for samtale med dem om dåb af deres barn, men nu var det pludselig død.
   Også når der var tale om dødsfald ved fødslen, kom præsten meget hurtigt ind i billedet. Det er så svært, når man må hejse flaget på halv, hvor man havde ventet og glædet sig til at hejse det på hel. Jeg husker også en gang, hvor jeg blev kaldt ud til Kolding Sygehus. Et barn var død ved fødslen, fordi det havde fået navlesnoren rundt om halsen og var blevet kvalt. Det unge par var fortvivlede og vidste ikke, hvad de skulle gøre, så jeg satte mig stille hen hos dem, og vi talte om de praktiske ting ved begravelsen. De havde haft psykologhjælp, men bagefter hørte jeg, at det var min nærvær og samtale med dem, der havde hjulpet dem mest. Jeg vil dermed aldeles ikke afvise psykologernes store betydning, men blot sige, at almindelig menneskelig omsorg kan have meget stor betydning.

Vielser.
   Før et bryllup havde jeg ligesom ved dåb en længere samtale med parret, hvor jeg dels fik de oplysninger, som jeg skulle have, og dels gennemgik vielsesritualet og aftalte vielsens gang med dem.
   I de første år i Andst havde jeg en del vielser; senere da det blev mere udbredt bare at flytte sammen uden at blive gift, blev antallet færre. Ofte var der kun en to, tre eller fire vielser om året, og i forbindelse med vielserne var der ofte barnedåb, idet parret havde levet sammen i flere år. I forbindelse med dåbssamtalerne sagde jeg næsten altid til dåbsforældrene, når de ikke var gift, at de da også skulle være velkommen til mig for at blive gift, og at jeg da måtte formode, at de ønskede at leve sammen, når de nu havde et barn eller børn sammen. Det blev altid sagt med et smil og ikke med en løftet pegefinger.
   En enkelt gang, i et af de første år i Andst, havde jeg en vielse ved en gudstjeneste. Jeg følte det som noget naturligt, idet parret også havde et barn, der blev døbt ved gudstjenesten, og hvorfor skulle vi ikke også kunne gøre det, som var almindeligt i mange kirker i Afrika; efter gudstjenesten var der dog en enkelt, som protesterede stærkt mod det over for mig, for øvrigt vor gode ven Johannes Jørgensen, som sad i menighedsrådet i mange år.
   En anden gang foregik vielsen lige efter gudstjenesten, hvor parrets barn var blevet døbt. Ingen uden parret, et par vidner og jeg vidste besked; så efter prædikenen bad jeg dåbsfølget til det pågældende barn om at blive efter gudstjenesten. De fleste troede vist, at man ønskede at få taget et fælles billede. Først da kirketjeneren satte et par stole frem i koret, begyndte brudgommens far at ane, hvad der skulle ske. En tredje gang, hvor der også havde været dåb ved gudstjenesten, og man havde spist festmiddag på kroen, havde barnets far, altså brudgommen, bedt alle gæsterne om at følge med over i kirken. Heller ikke da var der nogen ud over parret og et par vidner, der vidste besked med, hvad der skulle ske, førend de kom over i kirken.
   Og lad mig straks tage en fjerde oplevelse med det samme, selvom det først fandt sted, efter at jeg var blevet pensioneret. Parret ville gerne have, at jeg viede dem i kirkesalen på Koldinghus. Jeg svarede, at det måtte jeg først tale med biskoppen om. Jeg ringede så til biskop Arendt i Haderslev. Han svarede, at det kunne jeg da bare gøre; men jeg måtte jo gøre ham opmærksom på, at det kunne jeg ikke bare gøre, da enhver kirkelig vielse, som en pensioneret præst foretager, sker på sognepræstens ansvar i det pågældende sogn, og da kirkesalen på Koldinghus jo ikke var indviet, hvad biskoppen selv tidligere havde gjort Kolding-præsterne opmærksomme på, kunne jeg ikke gøre det. Dertil svarede han, at det var jo rigtig nok, og derfor kunne jeg ikke gøre det. Det meddelte jeg så brudeparret. De spurgte så, om jeg ville vie dem i Andst kirke kl. 20.30 om aftenen. Det blev så aftalen, efter at jeg havde spurgt kirketjeneren og organisten, om de ville være med til det. Brudeparret holdt så fest på Koldinghus og tog derefter ud til Andst kirke, hvor jeg viede dem. Bagefter blev der serveret champagne på kirkens parkeringsplads, før brudeparret kørte. Bagefter fik både jeg, organist og kirketjener en stor frugtkurv som tak. Brudgommen var en af mine tidligere konfirmander. 
 
Begravelser.
     I Andst havde jeg en ca. 20 begravelser eller bisættelser om året; men næsten altid flest i december måned. En 2-3 gange endog op mod 1/3 af alle årets begravelser i julemåneden. I de fleste tilfælde var jeg ude i hjemmet for at tale med familien. - Ved begravelsen tillod jeg altid dannebrog, og det skete vel også, at en rød fane smuttede med. Fanen eller fanerne blev ført ud lige efter kisten, og efter jordpåkastelsen blev dannebrog sænket 3 gange over graven. - I min tale ved kisten nævnte jeg altid afdødes navn, fødselsdato og alder ved dødsfaldet og dødsdato; men ellers sagde jeg sædvanligvis ikke ret meget om afdøde, men - som jeg også i samtalen med de pårørende sagde, - ville jeg gerne forkynde evangeliet ind i den situation, som de nu var i.  
   Efter jordpåkastelsen, hvad enten det foregik i kirken ved en bisættelse eller ved graven på kirkegården, var der sædvanligvis en af de pårørende, for det meste en søn eller datter, der sagde nogle få ord, takkede og indbød til mindesamvær, hvis det skulle være. Ofte blev jeg bedt om at sige tak. Men man kunne jo godt komme til at krumme tæer, hvis en eller anden stod frem og sagde, som det engang skete: ”Hils dem deroppe, som vi kender”.
   En gang havde jeg en lille god oplevelse. Netop som jeg skulle til at kaste jord på kisten, kom en lille fugl og holdt sig et øjeblik svævende over graven i jordhøjde. Det mindede mig om Jesu ord: ”Ikke en spurv falder til jorden, uden at jeres fader er med den. Men på jer er selv alle hovedhår talt. Frygt derfor ikke. I er mere værd end mange spurve”. Det var ved en tidligere mejeribestyrer Kjærs begravelse. Senere fortalte jeg det til enken Katrine Kjær, og det blev til stor trøst for hende.

Sjælesorg.
   Jeg synes egentlig, at det er store ord ”at øve sjælesorg”. Men det er jo nok det, man har gjort den ene gang efter den anden som præst, ja, allerede da jeg var værnepligtig teolog. I mange tilfælde kan jeg ikke huske, hvad jeg har sagt, selvom jeg mange gange bagefter har fået at vide, at det, jeg havde sagt, havde været til stor hjælp for vedkommende. Når jeg nu nævner en række tilfælde, kan de ikke genkendes, eller vedkommende er død for mange år siden.
   Jeg har allerede under min militærtjeneste som værnepligtig teolog omtalt soldaten, som jeg blev bedt om at besøge i Blegdamsvejens fængsel, idet han havde forsøgt selvmord ved at skære en pulsåre i håndleddet over, og hvor jeg kom ind i selve cellen, hvor han lå sammenkrummet i et hjørne, og hvor jeg satte mig ned ved siden af ham på gulvet. Jeg tror, at jeg på en måde har gjort det samme mange gange, nemlig prøvet på at lytte til den anden, - prøvet på bare at være der som en ven, der havde tavshedspligt.
   En yngre enke i Hellig Kors sogn på Nørrebro i København havde mistet sin mand et år tidligere, men kunne ikke komme over tabet. Hendes sorg gjorde, at hun lukkede sig inde, og det gjorde det ikke bedre, at naboer og venner sagde, at hun skulle se at komme ud mellem andre, og at det var forkert at blive ved med at sørge, for livet skulle jo leves videre. Så vidt jeg husker, sad jeg blot og lyttede til hende og bad sammen med hende.
   I Edmonton traf jeg en mand, der under et slagsmål med sin far havde slået ham ihjel. Faderen havde været ivrig nazist, hvad sønnen absolut ikke var; men det var altså baggrunden for skænderiet og slagsmålet. Manden havde fået en fængselsstraf, som han nu havde udstået. Jeg mener, jeg sagde noget til ham om, at der ikke er den synd, som Gud ikke kan og vil tilgive. Et års tid eller to senere hørte jeg, at manden havde begået selvmord. Skyldfølelsen over at have slået sin far ihjel havde været for stor.
   I Edmonton henvendte en far sig til mig angående deres teenagedatter, som de havde det svært med. Hun gjorde på en måde oprør, som mange teenagere jo gjorde og nok stadigvæk gør, og forældrene havde svært ved at tage hende, og havde vel også svært ved at forstå hende. Hun kom så ud og talte med mig i vort hjem. Hun virkede nu meget fornuftig, men vi fik da en lang snak om det at være teenager og om det at finde sig selv. Jeg tror, der blev mere harmoni i hjemmet efter denne samtale.
   Operasangeren og komponisten Peter Sand i Århus havde jeg mødt på Aksel Gregersens hotel, Hellas, i Lunderskov, hvorfor jeg sendte ham nogle af mine salmer, og spurgte, om han kunne tænke sig at sætte melodi på nogle af dem. I årenes løb satte han melodi til flere af dem. Men Peter Sand var på en måde et meget følsomt menneske. Han ringede mange gange til mig, og efter en kortere eller længere samtale ville han gerne have, at jeg lyste velsignelsen over ham.
   En ældre kvinde i Andst var vedvarende plaget af sin skyldfølelse. Hun var i det hele taget en stakkels kone, idet en del af det ene næsebord var ædt væk af kræft. Hun ringede næsten daglig, selvom hendes mand havde forbudt hende at gøre det. Hun trængte til hver eneste dag at få tilsagt sine synders nådige forladelse. Flere gange var jeg også ude på gården og havde en længere samtale med hende.
   En ældre kvinde, en enke, følte, at hun var blevet uretfærdigt behandlet af sin svigerfar. Det var sket mange år tidligere men hun kunne ikke tilgive. Hun hørte ellers til kredsen, der kom i missionshuset. Jeg talte gang på gang med hende om, at som Kristus har tilgivet os, må vi tilgive andre; men hendes bitterhed mod den nu for længst afdøde svigerfar havde sat sig som en tvangstanke hos hende, som hun ikke kunne slippe.
   Et ungt par på Nørrebro ville skilles. Han kunne efter forholdsvis kort ægteskab ikke længere holde hende ud, for som han sagte: Når han kom hjem fra arbejde ville hun straks i kanen med ham og så igen hver time. Hvad jeg sagde til dem, husker jeg ikke.
   En mand på en 50-60 år i Edmonton plagedes over det, han havde gjort i Danmark under 2. verdenskrig. Han havde været med i en gruppe, der skulle likvidere stikkere. De havde bundet en kvindelig stikker til en cykel og smidt hende ud i en mergelgrav, selvom hun havde bedt for sit liv. - Da konen lå for døden, besøgte jeg hende på hospitalet. Han var der også og snakkede og snakkede, idet han bl.a. sagde: ”Præst, sig noget til hende. Hun trænger til det”. Til sidst måtte jeg simpelthen bede ham om at tie stille, så jeg kunne sætte mig ved konens seng og stille tale med hende. (se s.108)
   Jeg har vist tidligere fortalt både om danskeren, der sad i fængsel, fordi han ved en fest havde slået en ikke indbudt ned, som havde trængt sig på og forsøgt at lave ballade, og om indianeren, der havde bedt om at komme til at tale med en luthersk præst. Også ham besøgte jeg i fængslet. 
    Og så er der selvfølgelig også de mange sjælesørgeriske samtaler i forbindelse med dødsfald.     
                                     
Kirkeblad. 
      I september 1974 udsendte jeg det første kirkeblad. I det første nummer skrev jeg bl.a.: "Med bladet vil vi gerne skabe en større samling om menighedens gudstjenester og arrangementer og en større forståelse for kirkens liv og arbejde og det budskab, vi er sat til at forkynde". Det udkom hver anden måned indtil december 1999. Da besluttede menighedsrådet at spare nogle af de penge, som man fra provstiet havde fået pålagt at spare, ved at nedsætte udsendelsen af kirkebladet til hver tredje måned. Det var ellers sådan, at jeg havde søgt Jubilæumsfondet (et fond, der gav tilskud til forskelligt kirkeligt arbejde, men hvor der skulle anføres, hvad man søgte det til) om tilskud til udgivelse af kirkebladet, og vi havde fået et større beløb bevilliget som hovedstol, så renterne derfra kunne dække udgifterne ved udsendelse af bladet, men en del af det beløb lod man altså bare indgå i menighedsrådets kasse. Jeg var lidt bitter over det. For mig var kirkebladet kirkens forbindelse ud til alle dem, vi aldrig eller sjældent så i kirken. Jeg havde gang på gang oplevet, at folk fortalte mig, at de altid læste bladet. Mange gange, når jeg var på besøg i et hjem, så jeg bladet hænge på køleskabet eller opslagstavlen. I alt udkom der 159 numre af bladet, der blot var på 4 sider i A5 størrelse. På forsiden havde jeg sædvanligvis et forkyndende stykke, som jeg altså ved, blev læst. Inde i bladet var bl.a. gudstjenestelisten og en datoliste over møder og begivenheder. På bagsiden havde jeg i mange år en af mine salmer eller digt og desuden ofte et stykke om ydre missions arbejde. Kort efter at jeg var blevet pensioneret ophørte bladet at udkomme.

Ordet i Lunderskovbladet.
   Pastor Jacobsen i Lunderskov fik en aftale med trykkeren af Lunderskovbladet om, at vi præster på skift sendte et lille    forkyndende stykke, Det drejede sig om Jacobsen, mig, valgmenighedspræsten og præsten i Lejrskov. Det gik også fint det første par år, men så faldt først præsten i Lejrskov fra, derefter valgmenighedspræsten, og da pastor Jacobsen døde, var jeg alene tilbage, men fortsatte dog fra 1982 til 2001 med at sende et stykke på ca. 135 ord en gang hver fjerde uge. I årenes løb fik jeg mange tilkendegivelser om, at mange var glade for disse små andagtsstykker og gemte dem, for at kunne læse dem igen.          

Salmedigtning.
  Jeg var vist ikke særlig gammel, da jeg skrev mit første ubehjælpsomme digt. Det var ellers min bror Sejer, der digtede. Han havde bl.a. skrevet et langt gendigtning af Homers beretning om Odysseus og kyklopen; men det må have været ved Fars 60 eller 65 års fødselsdag, at han skulle skrive en lejlighedssang til Far, men den blev omgående kasseret af min ældste søster Helle, hvorefter jeg forsøgte mig i digterkunsten og blev antaget. Min salmedigtning fandt dog sted meget senere. De fleste af mine salmer og digt ca. 125 stk. er skrevet i Canada og i de første mange år i Andst. Enkelte blev offentliggjort i en dansksproget avis, der udkom i Ontario, redigeret af Erik Vibe, søn af tidligere provst Vibe i Rødding. Et par salmer har været offentliggjort i Kolding Folkeblad, flere i Indre Missions Tidende og en del i bladet "Ordet", der udgives af Indre Mission. På det tidspunkt var Kristian Friis, formand for Indre Mission redaktør af bladet. Han var en brorsøn til min gudmor Katrine Friis i Gram og bror til Binne Friis. Det var hans far, der var indremissionær, der engang, da jeg gik i Gram skole og var oppe at besøge Katrine Friis, der lagde sin hånd på mit hoved og lyste velsignelsen over mig. Jeg glemmer det aldrig. Kristian Friis havde bedt mig sende kirkebladet til ham, og derfra tog han så jævnlig en af salmerne eller et af stykkerne på forsiden. En dame i Ribe sagde engang til mig, at når hun fik bladet læste hun først det stykke, som jeg havde skrevet, fordi det var så let at forstå. På et tidspunkt sendte jeg min digtsamling til Indre Missions forlag, men efter en tid kom den tilbage, fordi man ikke havde penge til udgivelsen; man havde ellers overvejet at udgive en samling fra flere forskellige, hvor iblandt altså også en del af mine salmer. Senere har jeg ikke forsøgt at få dem udgivet.

Studiekreds.
   Allerede i det første kirkeblad blev der indbudt til et månedligt møde for unge hjem, som skulle finde sted i konfirmandstuen. Da den kreds, der sluttede op om disse møder, efterhånden blev ældre, blev det kaldt for "Hjemmenes aften" og senere for Studiekredsen. Kredsen består endnu i 2013 og har altså indtil videre bestået i ca. 40 år. 

Indre Mission.
   I Andst var der et missionshus, hvor der samledes en god flok. Så vidt det var mig muligt sluttede jeg op om deres møder, deltog i deres samfundsrådsmøder og støttede arbejdet på enhver måde. Inden for Indre Mission kunne man godt nogle steder møde en vis ”snæversynet” indstilling. Om det var min åbne indstilling, der gennem min forkyndelse påvirkede samfundet i Andst, skal jeg ikke kunne sige, men Indre Missions indstilling i Andst var eller blev i hvert fald åbent, så man ikke mødte den fordømmende tone over for andre eller indstillingen, at ”vi alene er de rettroende”. I de første mange år havde Indre Mission også flertal i menighedsrådet, først med Vagn Nielsen fra Kærgården i Gamst og senere i flere perioder Esther Jensen fra Noesgård i Gejsing som formand.
   I samarbejde med Indre Mission startede vi et ældrearbejde ”De ældres eftermiddag”, som endnu består her i 2013. Der blev holdt en bibeltime, drukket kaffe og bagefter læst en historie. Vi var flere, der skiftedes til at tage disse bibeltimer en gang om måneden. Foruden mig selv var der pensioneret indremissionær Rudolph Bechmann, pastor emeritus Hugo Høyrup, tidligere Vejen, og senere tidligere sognepræst i Vamdrup Thuun Hansen. De havde alle bosat sig i Andst sogn.
   Rudolph Bechmann og hans kone var forældre til borgmesteren i Lunderskov, som sammen med sin kone engang havde besøgt os i Edmonton. Bechmanns flyttede til Lunderskov, hvor jeg tilfældigvis kom til at begrave dem begge, idet jeg netop betjente Skanderup sogn, da de døde. Fru Bechmann blev på sine gamle dage meget forkalket. Da hendes mand døde, mente man, at man havde gjort det helt klart for hende; men da hun efter jordpåkastelsen blev kørt hen til graven i hendes kørestol, sagde hun så højt, så alle kunne høre det: ”Hvem er det, der ligger dér? ” Fru Bechmann havde en vis humor. Hun kunne i hvert fald godt lide at sige: ”Præstens ged i degnens eng”. (Det lød jo som: ”Præsten sked i degnens seng”)

Har jeg betydet noget for andre?
   Når jeg er kommet til at betyde noget for andre, kan jeg kun takke Gud for det. Det følgende kan let komme til at lyde som praleri, men jeg tager det alligevel med. 
   I Alberta traf jeg engang nogle mennesker ude ved en sø; jeg havde ikke truffet dem før. Under samtalen blev de klar over, at jeg var den danske præst, og pludselig udbrød konen: ”Jamen, du er jo en ganske ung mand”. De havde hørt så meget om mig, så de havde regnet med, at jeg måtte være mindst midaldrende. 
   I boghandelen med religiøs litteratur i Edmonton, spurgte boghandleren mig engang, da han blev klar over, at jeg var dansker, om pastor Filtenborg stadig var ved den danske kirke. Også han havde hørt om mig.
   Ved fester i Edmonton, hvor vi sad ved mindre borde, oplevede jeg gang på gang, når jeg sad og talte med de andre ved samme bord, at der ved nabobordene blev tysset, og at alle lidt efter lyttede til det, jeg sagde. Det har jeg også oplevet i Andst.
    Efter et oktober møde i 2003 i Odense, hvor jeg havde talt, kom et ægtepar hen for at hilse på mig, og spurgte, om jeg var den stud. theol. Filtenborg, som for mange år siden (ca. 1958) havde været sammen med hendes nu afdøde far på en af DMSs drengelejre på Blåvand, for han havde fortalt så meget godt om mig. At det var mig, kunne jeg kun bekræfte.
   Ved Den Danske Kirkes 50 år jubilæum i Toronto i   2006, hvor vi var med, holdt Susanne Østergaard, som også havde været drivkraften i tilrettelæggelsen af festen, foredrag om kirkens historie og omtalte ikke mindst ungdomsklubben i 1960erne. Om mig sagde hun, at jeg havde været ”superb” som ungdomsleder. - En kvinde, som jeg ikke huskede, kom hen og sagde, at jeg havde været den bedste præst, de nogensinde havde haft. (Det kunne gøre mig forlegen, for jeg havde trods alt kun været i Toronto i tre år 40 år tidligere). - og en mand kom hen og fortalte, at han først var kommet til Toronto, efter at jeg var rejst. Han var kommet i ungdomsklubben, og her blev de ved med at tale om pastor Filtenborg et helt år efter, så han havde måttet spørge: ”Hvem er den pastor Filtenborg? ” - Ved et af DKUs repræsentantskabsmøder i Nyborg kom jeg i kirken til at sidde ved siden af en dame, som jeg kom i snak med før gudstjenesten. Da hun blev klar over, hvem jeg var, udbrød hun: ”Nej, at jeg virkelig skulle træffe dig. Min søster i Toronto har skrevet så meget om dig. ” Hun vendte tilbage til det flere gange under mødet på Nyborg Strand. Pensioneret sognepræst Pastor Jørgen Højgaard Hansen, Vejen (tidl. Løsning) fortæller af og til, at hans gamle forældre i Toronto havde sagt, at jeg var den bedste præst, de havde haft.
   I 2003 holdt jeg tre bibelforedrag eller gennemgang af Daniel kap. 2, 3 og 6 ved en bibelcamping i Tullebølle på Langeland. Bagefter sagde lederen af bibelcampingen, at mange af de unge plejede at tage af sted den sidste aften, men var det år blevet. Det var for at få min gennemgang af Daniel kap. 6 med den sidste formiddag.
     Jeg kan dog desværre ikke sige, at folk strømmede til mine gudstjenester i Andst. På landsgennemsnit var tilslutningen måske ikke den ringeste, og jeg har aldrig haft messefald, men årsgennemsnittet på deltagere nåede ikke over en 50-60 mennesker, og det er egentlig ikke meget, når der boede ca. 1600 i sognet. Ved de to gudstjenester juleaften kunne der være en 550 til 650 mennesker.   

Foredragsvirksomhed.
   Da vi var kommet hjem fra Canada, blev jeg ofte bedt om at komme ud og fortælle om årene derovre, hvad jeg gerne gjorde. Det blev til mange ture lige fra Ærø til Nordjylland. Jeg kaldte sædvanligvis mit foredrag for ”10 år som præst i Canada”. For det meste havde jeg lysbilleder med. Men derudover var jeg ofte ude for at holde andagter, prædike ved gudstjenester eller holde bibelforedrag både i missionshuse, forsamlingshuse, kirkesale, private hjem og på institutioner.
 
Konfirmandundervisning og konfirmation.
   Det kan godt være, at min konfirmandundervisning var lidt gammeldags, at jeg ikke helt havde fulgt med tiden, men jeg oplevede dog gang på gang, at folk mindedes dengang, de gik til præst hos mig, som en dejlig tid, som havde givet dem noget at bygge deres liv på.
   På konfirmationsdagen afhang det af om der var flest drenge eller piger, hvem der kom til at sidde på venstre side, for at de kunne nå lige langt ned i kirken pga. sideudgangen i højre side. De i højre side blev konfirmeret først, uanset om det var drenge eller piger. Jeg gav dem alle et ord fra Bibelen, som jeg også havde skrevet ind i et lille hæfte med deres konfirmationsattest. Jeg har ikke oplevet, at der var nogen, der besvimede under konfirmationen. Måske fordi jeg havde henlagt samtalen (det man tidligere kaldte overhøring) til gudstjenesten søndagen før. Så havde vi derimod altergang ved konfirmationsgudstjenesten, hvad der desværre bevirkede, at ingen af forældrene undtagen min kone (og børn) deltog i altergangen. Gudstjenesten tog så også kun ca. 1 time og 20 minutter. Fotograferingen foregik i kirken umiddelbart før gudstjenesten.

Spejderarbejdet, grupperådsformand, papirindsamling, udbringning af telefonbøger.
Også i Andst sluttede jeg op om spejderarbejdet, og da vore børn var spejdere, blev jeg indvalgt i grupperådet og var også i et par perioder grupperådsformand, bl.a. da vi købte og flyttede spejderhuset ”Spiren”. Det var dog Leif Andersen, der tog sig af den sag.
   Som medlem af grupperådet tog jeg aktiv del i avis og papindsamlingen og uddeling af telefonbøger. Begge dele tjente gruppen et pænt beløb ved.

Fællesudvalg for foreninger (datoliste)
   Det vakte tilslutning, da jeg tilbød at lave en fælles datoliste for de forskellige foreningers og gruppers arrangementer i sognet, så man ikke kom til at lave større arrangementer samme dag. Det gik også godt de første 2-3 år og kom også i Kirkefondets idehefte til menighedsarbejde, men efter en 2-3 år sløvede foreningerne af med at sende mig en liste over deres møder og arrangementer, og da der til sidst kun var et par stykker ud over menighedsrådets arrangementer, gled det ud i sandet og hørte op. Da var der ikke mere nogen mening i at bruge tid på det.
   Dog et fælles arrangement, som vi fik startet med en løbe- eller gåtur rundt i sognet og ende med at spise vor medbragte mad sammen i Anlægget, var nok det, der efterhånden udviklede sig til sommerfesten i Anlægget. Jeg kom måske nok med ideen til dette fællesarrangement, men det var nok nu afdøde Anders Kjær Poulsen, der var drivkraften. Ved sommerfesten var der hvert år en gudstjeneste i kirken, med forskellige solister. Da havde vi kirken fyldt næsten til sidste plads.

Distriktsformand i DMS
   Da pastor Jacobsen i Skanderup pludselig døde, manglede man en ny distriktsformand for Det Danske Missionsselskab, og da jeg havde vist interesse ved at deltage i distriktsmøderne, blev jeg opfordret til at påtage mig jobbet, hvilket jeg sagde ja til. Mit kendskab til DMS gik helt tilbage til min studietid, da jeg skrev speciale om ”Evangelisk Mission i Østafrika med særlig henblik på Bukoba og Haja-kirken”, som jo netop var der, DMS arbejdede. Desuden havde jeg jo, som omtalt andetsteds, været medhjælper og senere ledet DMSs drengelejr på Blåvandgård i flere år. I Canada havde vi også samlet ind til Bibler og kristne forkyndende hæfter, som Preben Holm kunne uddele på hospitalet  på Bahrain, hvortil han af DMS var udsendt som hospitalspræst.
   I DMSs distrikt for Lunderskov og omegn havde vi et fællesmøde engang ca. hvert kvartal, hvortil jeg skulle sørge for taler. Derudover var der rundt i sognene en række kredse, der havde møde ca. hver 14. dag, hvor de læste breve fra missionærer og indsamlede penge til DMS.
   Når missionærer var på besøg, overnattede de som oftest i Andst præstegård, og flere gange havde vi også besøg af folk fra kirkerne ude i verden f.eks. to lærere fra Tanzania, en anden gang en kvindelig skoleinspektør også fra Tanzania. En gang havde vi besøg af sekretæren fra Øst Yepour i Indien. Han blev senere biskop. Vi havde julekortforbindelse med ham i flere år.

Kirkesagens Venner.
   Da jeg også havde vist interesse for Kirkefondets arbejde, fik jeg opfordring til at påtage mig opgaven som distriktssekretær for Kirkesagens Venner. Det betød, at jeg skulle prøve at skaffe sognerepræsentanter rundt i distriktets sogne. Distriktet dækkede over 3 provstier. Det lykkedes at få en sognerepræsentant i en lang række sogne ved at skrive til præsterne og spørge, om der var en, som de ville anbefale. De fleste præster stillede sig meget velvillige over for mig. Vi afholdt så også et årligt møde for hele distriktet, hvor vi fik en taler fra København. En gang om året var jeg også i København til Kirkesagens Venners årsmøde, der ud over selve årsmødet, med alt hvad et årsmøde indeholder, også indbefattede en udflugt til en række nye kirker i København og omegn. Et år havde jeg John og Helge med til årsmødet, og de gav udtryk for, at det havde været spændende og interessant, så da fru Byskov, gift med kirkeministeren, gav udtryk for, at møderne skulle laves helt om for at kunne tiltrække unge mennesker, gik jeg imod hende og fortalte, hvad John og Helge havde sagt. Dertil svarede hun, at dem kunne man jo ikke regne med, for de var jo velopdragne præstebørn. Selvfølgelig var jeg glad for at høre, at hun syntes, at de var velopdragne, men måtte sige, at de nøjagtig var som andre unge. - På en af udflugterne fulgte jeg med i min egen bil, og da buschaufføren troede, at det var politiet, for de havde fået nogle biler af samme slags som min, havde han ikke på noget tidspunkt turde overtræde hastighedsgrænsen.

Lunderskov efterskole.
   Jeg havde været opstillet som kandidat til Sommersted Efterskoles bestyrelsesvalg, men var 2 gange kun blevet suppleant, så jeg havde besluttet, at jeg næste gang ville sige nej til at kandidere. Men så kom der en opfordring fra Lunderskov efterskole. Jeg sagde nej. Dagen efter var der en anden, der ringede med samme opfordring. Jeg spurgte, om de havde talt om det, hvortil hun sagde nej. Tredje dag var der en tredje, der kom med samme opfordring, og jeg sagde nej; men så sagde Hanne, at hvis der kom endnu en opfordring, burde jeg sige ja. Det var jo heller ikke sikkert, at jeg blev indvalgt. Og dagen efter ringede nr. fire. Heller ikke han havde talt med andre om det. Jeg sagde så ja, men regnede ikke med at blive valgt, men ved valget fik jeg alle stemmer. De to første bestyrelsesmøder kunne jeg dog ikke deltage i, da jeg havde lovet at komme ud og holde foredrag de aftener, så da jeg mødte op ved tredje bestyrelsesmøde, var der en af de andre bestyrelsesmedlemmer, der sagde, at han havde undret sig over, hvem det nye bestyrelsesmedlem var, som de aldrig så. Jeg havde dog i forvejen gjort opmærksom på, at jeg ikke ville være i stand til at deltage i de første par møde. 
   Det blev til tre perioder, altså ni år, hvor jeg sad i skolens bestyrelse, og jeg var rigtig glad for det. En gang om året havde vi en kursusdag, hvor jeg et år skulle holde foredrag om mine forventninger til en efterskole. En nyansat lærer undrede sig over, at jeg skulle have forstand til at udtale mig om det, men det blev et foredrag, der længe blev talt om. Læreren selv blev derimod afskediget efter et år efter prøvetiden, da hun slet ikke havde forstand på børn i den alder, som hun skulle have med at gøre.

Provstiudvalg.
   Efter et menighedsrådsvalg blev der altid indkaldt til et større provstimøde, hvor man foreslog kandidater til provstiudvalget. Ved mødet foreslog Aage Madsen mig, og da der kun kom en liste, var valget afgjort. Jeg sad i provstiudvalget i en periode, altså fire år. Der var ikke meget at gøre dér, men jeg var dog med rundt på kirkesyn ved de forskellige kirker og præstegårde et par gange, og fik dér et lille indblik i provstens arbejde.

Bygning af ny præstebolig.
Da kommunen solgte det gamle alderdomshjem til en selvejende institution, en efterskole for ordblinde, blev vejen om til præsteboligen også solgt med. Da skolen ikke havde nogen interesse i den vej, ville de naturligvis ikke holde den, selvom vi fortsat kunne bruge den. Men hvem skulle rydde den om vinteren. Man fik derfor den tanke, at man måske skulle finde en anden grund og bygge en ny præstebolig, tilmed da skolen gerne ville købe den gamle. Det var især Frede Fisker, pedel ved Andst Skole, der var talsmand for det i menighedsrådet og arbejdede for det. Man havde tanke på en grund oppe ved Bjergvænget, men så skete der det, at Johannes Lind, hvis gård lå lige midt i byen lige over for kirken, mistede sin havemand, Kaj Jørgensen, og da han ikke kunne få haven passet, ville han sælge et stykke fra som parcelhusgrund, men derved ville grunden blive for lille til en præstegård med konfirmandstue og parkeringsplads. Frede Fisker gik straks ind i sagen og fik salget af parcelhusgrundene sat i bero. Vi kunne købe grunden og også bygge på grunden under forudsætning af, at gårdens stuehus kunne blive stående, og Johannes Lind og hans kone kunne blive boende, så længe de ønskede, eller til de døde. Det var ikke en ideel løsning, men menighedsrådet og vi gik med til det. Der skete så imidlertid det, at de blev så dårlige, at de var nødt til at flytte på plejehjem. Så kunne stuehuset også rives ned, og man kunne bygge en ny præstegård, hvor man ønskede den lagt. 
   Arkitekt Jacob Mortensen, Vejen, kom til at stå for tegningerne og opførslen af præstegården. I 1991 kunne vi så flytte fra præsteboligen oppe ved hovedvejen og ned i centrum af Andst. Det gav mig en betydelig bedre mulighed for kontakt med sognet. Når jeg f.eks. gik ude i haven og arbejdede, kom jeg let i snak med folk, der gik forbi, - samtaler, der ofte kom til at dreje sig om dybereliggende ting; men ikke mindst fik jeg øvet megen sjælesorg over hækken, så det skete, at jeg sagde til Hanne: ”Jeg går ud at hakke, for at snakke”. Man kunne komme til at tale med præsten, uden at andre behøvede at se, at man gik op til døren og ringede på. Der var dog også flere, der kom til døren her end oppe i den gamle bolig.
Vuggedød m.m.
   En yngre mand, ramt af fortvivlelse, kom og fortalte, at barnet, som de ventede, var blevet kvalt i navlestrengen under fødslen. Hvor de havde glædet sig til at kunne hejse flaget på hel den dag, måtte de sætte den på halv.
   Der var i de år mange tilfælde af vuggedød, indtil man fandt ud af, at man ikke måtte lægge barnet på maven. Derved fik det besvær med at trække vejret og holdt helt op med det. Det var også tilfældet med et barn af narkomaner ude i Lille Andst. Hvis man tror, at narkomaner er ufølsomme, passer det ikke. De var dybt ulykkelige, da jeg besøgte dem i deres hjem.
   En af dem, som jeg kom til at ”snakke” med over hækken, havde fået et barn uden, at hun selv havde været klar over det. Hun skulle dagen efter have været til læge for at blive undersøgt for en kræftknude eller vandsvulst. Det viste sig så at være et barn, som hun fødte hjemme hos hendes forældre i badeværelset.

Besøg i hjem og hospital.
   I Andst forsøgte jeg i det hele taget at komme ud at besøge så mange som muligt f.eks. de gamle, især ved deres runde fødselsdage, hvor jeg ofte tog på besøg om formiddagen. Ofte havde man gæster, men der blev altid plads også til mig, og efterhånden blev det vist kendt, at jeg kom forbi og hilste på om formiddagen, så flere steder havde de siddet og talt, om præsten mon ikke dukkede op, hvad han jo så også gjorde. Endvidere besøgte jeg dåbshjemmene, sædvanligvis i ugen efter dåben. Enkelte steder blev jeg dog ikke budt indenfor, men måtte nøjes med en kortere samtale i døren; de fleste steder følte jeg mig dog meget velkommen, hvad man også gav udtryk for. Jeg henlagde som oftest besøgene til 4-tiden om eftermiddagen, når folk var kommet hjem fra arbejde. Da satte de sig stille hen og drak en kop kaffe, før de skulle i gang med aftensmaden. Endvidere var der besøg hos syge eller dem, der lige var kommet hjem fra sygehuset. Jeg var sædvanligvis en tur på Kolding Sygehus en gang om ugen, hvor der sædvanligvis lå mellem en og fire patienter fra Andst, og når jeg hørte, der var nogen indlagt på Brørup Sygehus, tog jeg også derud. Når jeg kom ind til patienten, begyndte jeg altid med at sige, hvem jeg var, hvis jeg ikke var sikker på, at han eller hun kendte mig, og sagde så, at jeg kom forbi og hilste på alle, der var indlagt fra Andst sogn. Ingen skulle komme til at tro, at de var mere syge, end de havde fået at vide, fordi præsten dukkede op. Et par gange blev jeg på Kolding Sygehus bedt af en læge om at tale med en patient, fordi vedkommende ikke havde villet tale hverken med en læge eller en sygeplejerske; men de havde set, at vedkommende godt ville tale med mig. Det ene tilfælde drejede det sig om behandlingen af vedkommendes sygdom, og i det andet tilfælde om, at vedkommende skulle overflyttes til et plejehjem. Her drejede det sig om en mand, hvis storebror havde holdt både ham og søsteren fuldstændig isoleret for omverdenen. Jeg havde været ude ved huset i Gejsing, men ingen havde lukket op. Nu var den ældste bror død. Søsteren var kommet på plejehjem og havde lukket sig fuldstændig op, og sad altid henne i dagligstuen, hvor hun kunne tale med andre. Broderen kom så også ind på det plejehjem og ville godt tale med mig, selvom han ikke lukkede sig helt så meget op som søsteren.

Andre besøg.
  Efter konfirmationerne fik jeg besøgt de fleste konfirmandhjem, men desværre ikke alle. 
   Når jeg hørte om en, der lå for døden, tog jeg ud og besøgte vedkommende. Det gjorde, at jeg i flere tilfælde sad hos vedkommende, da han eller hun døde. Ind imellem sagde jeg et trøstens ord eller et ord af Jesus om, at vi altid må komme til ham, også i dødens stund, og jeg sang dæmpet for vedkommende, f.eks. ”Befal du dine veje” eller ”Dejlig er jorden”. Engang jeg sang den for en mand, som efter en virus på hjernen slet ikke reagerede på noget, man sagde til ham, kunne jeg se på hans læber, at han uhørligt sang med. Det var en stor trøst for hans kone, for så vidste hun, at han kunne høre, hvad de sagde til ham, og at han måtte være klar over det, når hun var hos ham.

Begravelser.
   Når en kiste blev sat ind i kapellet, havde vi altid en lille andagt, hvor vi sang et par salmer, og jeg bl.a. læste stykket fra 1. Thess.4,13-18, hvor der tales om, at vi ikke skal sørge som dem, der intet håb har, for i troen ved vi, at Jesus kommer igen og skal kalde os op fra graven og give os evigt liv.
   I kirken stod jeg lige bag kisten, når jeg talte. Jeg plejede ikke at sige ret meget om den afdøde. Det kunne man gøre ved en evt. mindesammenkomst, men jeg ville gerne tale Guds ord ind i den situation, som de pårørende nu stod i. Det gjorde jeg også, efter min pensionering, ved en begravelse ude i Folding. Der var meget stor lydhørhed, og resten af den tid, jeg vikarierede derude var der ganske god kirkegang ved søndagens gudstjenester, så da provsten spurgte, om hvordan det gik i Folding, fordi der meget ofte havde været messefald, kunne jeg kun svare, at der var mange, der kom til gudstjenesterne.
  
Børnene. 
Sommerhus på Rømø.
   Da vi var hjemme fra Canada i 1968, var man begyndt at udstykke grunde til sommerhuse på Rømø, og også et stort stykke, som tilhørte min svigerfar, Jens Holm, var blevet frigivet. Jeg sagde så til ham, om jeg kunne købe en grund for en billig penge, hvortil han svarede nej, men straks efter sagde: ”men I kan få en”. Han fik så lagt grunden, som vi har fået, til som en ekstra grund, idet den ikke var med i den oprindelige plan. Indtil vi kom hjem, afholdt han alle udgifterne på grunden. Vi byggede i 1974, dog garagen ville vi vente med, men allerede året efter, da vi byggede den, var den blevet 10.000 kr. dyrere. 
   Vi har tilbragt mange dage ovre i sommerhuset. Det har været et dejligt fristed for os alle. I de første år kunne jeg gå ud over engene og springe over hegn og vandløb, men det kan jeg selvfølgelig ikke mere. På Jens´ 18 års fødselsdag gik vi også ud over engene, men pludselig trak der et voldsomt tordenvejr op. Ihukommende det, der var sket med Hannes lillebror (han blev dræbt ved et lynnedslag ved Lakolk Strand, da han kun var 2½ år gammel) spredte vi os og lagde os ned i lavningerne. En tid lang buldrede og bragede det rundt om os og slog ned flere gange ikke ret langt fra os, men vi blev ikke ramt. Vi nøjedes med at blive dyngvåde og plørede, så da vi kom op til Hannes mor på gården, måtte vi i gang med at vaske alt tøjet.
   En vinter, hvor Hanne og jeg var derovre en uges tid, oplevede vi næsten al slags vejr. Det startede med mild solskinsvejr, så begyndte det at regne og blæse op og blive koldere. Det endte i en voldsom snestorm, der igen gik over i stille frostvejr, hvor solen skinnede, men smukt var det.
   Der var selvfølgelig en del arbejde, der skulle gøres på huset, så hver sommer købte jeg et par store spande maling, der bare skulle smøres på, og som trængte ind i træet. Nogle få gange måtte vi dog have en tømrer til at udskifte brædder på huset eller en del af taget. Et år gjorde Jens og Karina det, og jeg har da også selv skiftet enkelte brædder. Taget et blevet helt skiftet en enkelt gang, fordøren to gange og terrassedøren en gang. Inde i huset har vi udskiftet brændeovnen, radiatorerne, køkkenet, lamperne, brusekabinen, toilettet og gulvtæpperne på værelserne. 

Marie Ravn.
   Marie og Jeppe Ravn boede i huset ved siden af forsamlingshuset. De var noget af et ulige par. Hjertensgode mennesker. En skønne dag blev han syg, og jeg måtte sørge for, at han kom på sygehuset, hvor han døde. Marie kom herefter næsten daglig en tur hen i præsteboligen og ville gerne hjælpe med et eller andet, så vi fik hende til at skrælle æbler for os. Helge sluttede et nært venskab med dem begge, allerede mens Jeppe levede. Han ville undertiden hellere være ned hos dem end hjemme. Når jeg var nede for at spørge efter ham, kunne han i hvert fald finde på at gemme sig under bordet, men på Marie kunne jeg se, at han var der. Vi har også et billede af ham den vinter, hvor det gav så meget sne, så det nede hos Marie og Jeppe lå helt op til taget. Her står Helge på toppen af snedriven i højde med tagskægget. Marie Ravn ville gerne give mig penge, men jeg nægtede at tage imod, og da jeg heller ikke syntes, at Hanne skulle tage imod, holdt det op; men så kom hun med en kage, en steg, en buket blomster eller chokolade. Give ville hun så gerne, men som præster var det os jo forbudt at tage imod penge. Da hun blev 90 og fejrede dagen på Gesten plejehjem, bød hun selv velkommen og havde også selv fået fat på et kor fra Rødding, der sang nogle af de gamle slagere og andre danske sange. Marie Ravn blev 94 år.

Fru Ellegaard.
   Fru Ellegaard boede i et lille hus ude på Rovedvej. Væggene var fyldt med kostbare malerier af hendes søn, som var en berømt kunstmaler. Han var for øvrigt også Jehovas Vidne. Fru Ellegaard ville gerne have mit besøg. Det, der plagede hende var, at en navngiven mand havde optrådt som vindueskigger hos hende.

Vagn og Ida Nielsen
   Vagn havde været formand for menighedsrådet, da vi kom og havde altså været med til at vælge mig. Han var også formand for Indre Missions samfundsråd. Og Ida spillede ved møderne. Hvert år før jul blev Indre Missions samfund inviteret til julemøde ud på Kærgården hos dem, senere på gården ved siden af, som de overtog, da sønnen overtog Kærgården, og senere igen i rækkehuset på Gejsingvej. En af døtrene kom så hjem og hjalp med ved serveringen, hvor vi rigtig kom til at smage Idas lækre bagværk. Kort efter at de var flyttet ind i huset på Gejsingvej, fik Ida konstateret kræft i bugspytkirtlen, næsten samtidig med at min bror Ingvor, der sammen med Signe var flyttet ind i huset ved siden af, fik konstateret samme sygdom. Med Ida gik der ikke lang tid. Da hun døde tog Vagn det meget nær. Der gik lang tid, før han kom nogenlunde over det, og helt over det kommer han nok  aldrig, for når talen falder på Ida, begynder han at græde. 
   Skulle vi have hjælp til et eller andet, kunne vi altid gå til Vagn Nielsen. Altid var han parat til at hjælpe.

Arne og Esther Jensen.
   Arne og Esther Jensen havde sognets største gård, Noesgård, ude i Gejsing. De stammede fra Fyn, og Esther var en kusine til Niels Ove Vigilius tidl. Rasmussen (se s. 47 for omtale af Niels Ove Vigilius) Arne var en dygtig landmand, sagde ikke så meget, men man kunne stole på ham. Esther blev det år, vi kom til Andst, valgt som formand for menighedsrådet, idet hun havde fået langt de fleste stemmer. De tilsluttede sig Indre Mission og kom fast i missionshuset og kirken. Om sommeren havde vi fra Indre Mission sammen med søndagsskolen altid en udflugt ud til deres gård og var henne at se fiskedammene i kløften, der gik lige forbi deres gård.
   Før menighedsrådsmøderne havde Esther altid sat sig grundigt ind i de sager, der skulle behandles. De blev også vore gode venner, og ligesom de var med ved vore fester, var vi med ved deres. Det var under datterens bryllupsfest, at vi fik besked om, at Hannes far var død. 
  
Nogle tal.
    Da Hanne på et tidspunkt, det må have været i 1990, begyndte at tale om, at vi aldrig havde møder i præstegården, begyndte jeg at notere hvilke møder eller arrangementer, vi havde, og hvor mange, der deltog. I tallene er vi også selv medregnet, så vidt vi også deltog. Det drejede sig bl.a. om møde med Kirkefondet, kirkekaffe, besøg fra Egely, KLF-bestyrelse, menighedsrådets møder med håndværkere, DMS-distriktsbestyrelsesmøder, kaffe efter julekoncert, De ældres adventsfest, kaffe efter bedemøde, DMS-kvindekreds, DMS-kreds, Studiekreds, fastemøde, KFUM & Ks bibeltime, menighedsrådsmøder, sommermøder, indledning til konfirmandforberedelse, provstikonvent, DKU-møde, kursusaften, samfundsrådsmøder, LE-udvalgsmøde, LE-bestyrelsesmøde, søndagsskolejubilæum, valgbestyrelsesmøde, offentligt budgetmøde, præstegårdssyn, informationsmøde om kor, møde i Spedalskhedsmissionen, post ved spejdernes nytårsparade, Y-mens Club, Korshærsmøde, Brorson-koncert med spisning, udstilling for DMS, YM-dag, medarbejdermøde, bispevisitats, Continental Singers, møde om salmebogtillæg m.m.  Listen viser, at både konfirmandstuen og stuerne blev flittigt brugt, men den giver jo også et indtryk af hvilken mangfoldighed af aktiviteter, der foregik ud fra præsteboligen.
Fra 22/10 1990 til 1/1 1991: 8 gange med 170 deltagere.
1991: 27 møder med 611 deltagere.
1992: 27 møder med 476 deltagere.
1993: 37 møder med 597 deltagere.
1994: 32 møder med 549 deltagere.
1995: 29 møder med 504 deltagere.
1996: 24 møder med 338 deltagere.
1997: 33 møder med 435 deltagere.
1998: 37 møder med 578 deltagere.
1999: 28 møder med 478 deltagere.
2000: 29 møder med 409 deltagere.

Pensionering og afsked.
   I 2001 søgte jeg min afsked som 67 årig, og vi flyttede til Vejen.